592 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1871. 



södra Halland) erbjuder ett så vidsträckt fält för geologiska 

 forskningar eller, med andra ord, en serie af olikartade forma- 

 tioner, der kar man förhoppning om att lyckas besvara både 

 den ena och den andra frågan — den förra genom ett detalj e- 

 radt studium af de egentliga höjdsträckningarna sjelfva, den 

 sednare åter genom en noggrann undersökning af det hela, af alla 

 formationernas inbördes förhållande. 



Genom en -sådan granskning af berglagren på Hallands ås 

 har framgått, att gneisskikterna derstädes med få undantag ega 

 en vestlig stupning (omkr. 30° fr. horisonten) samt att inga 

 nämnvärda böjningar af dessa lager förekomma mer än på ett 

 ställe, men väl förkastningar i mängd, nu framträdande som 

 djupa, mer och mindre breda sprickdalar. En sådan framgår 

 tvärS öfver åsen mellan Margretetorp och Östra Karup, till stor 

 del likväl dold af grus. En annan, den mest anmärkningsvärda, 

 är den, som mellan Vestra Karup och Grefvie genomskär åsen 

 i nordostlig riktning, se höjdkartan. Den bildar nu en temligen 

 öppen dal, med sluttande sidor till följd af de grusmassor, som 

 här under istiden nedlades. Den är icke destomihdre 300 — 500 

 fot djup och visar ännu på några ställen lodräta bergväggar. 

 Ifrån denna utgrena sig ett par ganska vackra sidodalar i syd- 

 ostlig riktning. Utmed norra sidan af åsen synes äfven en be- 

 tydande förkastning framgå. Man kan ej på annat sätt lämp- 

 ligen förklara de här sa ofta anträffade lodräta bergväggarna 

 samt i allmänhet åsens branta stupning mot denna sida. Det 

 egentliga beviset för densamma ligger annars i gneisskikternas 

 stupningsförhållanden. För öfrigt' finnas en mängd mindre för- 

 kastningar, särdeles N. om Yestersjön. 



Allt detta visar otvetydigt, att åsen tillkommit hufvudsak- 

 ligen genom storartade förkastningar, kvilkas mått likväl icke 

 kan ens ungefärligen uppskattas förr, än man genom en större 

 borrning vid dess norra sida erhållit kännedom om de der sanno- 

 likt till stor del bibehållna yngre formationernas mägtighet. Af 

 gneisernas skiktläge kan man se, att den största upplyftningen 

 egt rum i åsens östra del. Mot vester aftager den så småningom, 



