HUMMEL, ÖFVERS. AF DE GEOL. FÖRHALL. VID HALLANDS ÅS. 599 



en orsak ligger till äldre och yngre strandbildningars stora 

 skiljaktighet derstädes. 



Om det således ej bör förnekas, att i nu angifna förhål- 

 landen en antydan förefinnes om vissa gneisdistrikters tillhård- 

 nande först efter kambriska tidens början, så qvarstår likväl 

 det faktum, att inom vissa andra en likartad förändring inträdt 

 långt förut, redan till och med under gneisformationens egen 

 daning, men då likväl synbarligen till följd af mera lokala för- 

 hållanden, upplyftningar blott på enstaka ställen, ty sådana 

 exempel är o ytterst sällsynta. Men öfverallt, der sådant är 

 iakttaget, måste man erkänna, att gneisen redan så tidigt, der- 

 städes, egt sin kristalliniska utveckling, sådan den ännu i dag 

 visar sig. Man måste väl äfven antaga, att den egt denna ut- 

 veckling i allmänhet, ty den kristalliniska strukturen kan icke 

 uteslutande hafva tillhört eller först uppkommit i några få här 

 och der- upplyftade skikter; den kan icke der hafva tillkommit 

 först samtidigt med och under samma förhållanden, som kon- 

 solideringen; den måste hafva varit till redan förut. Vackra 

 böjningar eller skrynklingar af grofva gneiser finnas der också 

 och synas' stå i det närmaste samband med dessa tidigaste dis- 

 lokationer. Det antagandet kan således sannolikt icke längre 

 undvikas, att gneisen i ett visst stadium förenat stor böjlighet 

 med hög, hristallinisk utveckling ; men något sådant kan blott under 

 den förutsättningen vara möjligt, att dess fria kiselsyra före- 

 fanns i ett geléartadt tillstånd. Som bekant bildar den fria 

 kiselsyran under form af qvarts oftast ett sammanhängande nät- 

 verk genom hela bergarten; de öfriga beståndsdelarne är o lik- 

 som ombäddade och genomväfda dermed, särdeles fältspaten. 

 Under sådana förhållanden måste också bergartens hela fast- 

 het vara af densamma i väsentlig grad beroende. Bergarten 

 kunde då icke heller erhålla någon synnerlig hårdhet, eller blifva 

 konsoliderad förr, än kiselsyran från sin mjuka form öfvergått 

 till fast d. v. s. blifvit förvandlad till qvarts. 



Så oansenliga och föga vigtiga dessa tidiga dislokationer 

 vid första påseendet än förefalla, så torde det likväl vara först 



