606 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1871. 



hållit — allt detta gör denna trakt väl förtjent af -de arbeten, 

 som i senare tider egnats åt att samla fakta i snart sagdt alla 

 riktningar för vinnande af en närmare kännedom om såväl den 

 geologiska beskaffenheten och sjelfva orsaken clertill, som ock, 

 med ledning deraf, kännedom om härstädes befintliga källor till 

 allmän välmåga och deras användande. 



De naturförhållanden, som här varit rådande såväl under 

 istiden som efter densamma, i förening med de större vexlin- 

 garna i den forna berggrunden, hafva hvar i sin mon varit de 

 vigtiga orsakerna till det nuvarande tillståndet inom de lösa 

 jordlagren. Om, såsom antagligt är, en större höjning af land 

 öfver hafvet egt rum genom förut omtalade dislokation, då bland 

 andra Hallands ås kan sägas hafva tillkommit, och om denna 

 nivåförändring medfört någon förändring af klimatet, så måste 

 likväl detta erfordrat någon längre tid, och den framträdande 

 inlandsisen, för hvars forna tillvaro så många bevis finnas öfver 

 hela norden, måste säkerligen tänkas hafva tillkommit successivt, 

 förflyttande sin sydliga gräns allt mer mot söder, tills isen nådde 

 sitt maximum af utsträckning — såsom kändt är, temligen långt 

 in på det europeiska fastlandet. I närheten af Hallands ås finnas 

 just inga anmärkningsvärda förhållanden, som antyda en sådan 

 isens tillväxt så småningom mot söder, men väl möjligen i Skå- 

 nes sydöstra del och i Blekinge skärgård. För detta kan först 

 framdeles blifva tillfälle redogöra. De vid Hallands ås synliga 

 bildningarna är o tydligen tillkomna under den tid endast, då 

 isen var stadd i tillbakagående och landet i sjunkande. Genom 

 isens ständiga rörelse mot lägre eller något mildare regioner 

 och derigenom utvecklade kraft söndergrusades de brutna och 

 förkastade lagren. Fragmenter af de mest olikartade, förut till 

 ålder och läge ganska skilda bergarter blandades dervid om 

 hvarandra, och den mer eller mindre leriga massa uppkom, som 

 blifvit benämnd krosstenslera och krosstensgrus i allmänhet, 

 eller till följd af sitt läge under isen: dess bottenmorän. Lika- 

 som isen underkastad en rörelse, medverkade den i väsentlig 

 grad till afslipandet af det fasta underlaget, hvars ofta ännu 



