754 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 187 1. 



skrifningen på hans S. arundiuacea teraligen öfverensstämmande 

 med exemplaret N:o 2; men att den andra vingpennan är nä- 

 stan lika med den 6:te namnes ej. Det anföres deri: Rostrum 

 paulo robustius, longius et latius est quam in S. palustris, 

 hvilket ej kan sägas om S. arundinacea. — I Journal für Or- 

 nithologie 1853 p. 286 nämner samme författare vid frågan om 

 S. scita, »att S. arundinacea finnes vid alla Rysslands och Si- 

 biriens flodstränder, såväl i norr som i söder, i utomordentlig 

 mängd». Men att identiteten af Mot. salicaria Pall. med S. 

 arundinacea Briss. ej kan antagas, skall jag vid följande art 

 närmare belysa. Af det anförda torde framgå, att det är tvifvel 

 underkastadt om Cal. palustris och Cal. arundinacea förekomma 

 i Sibirien och i norra Ryssland. De för dessa arter ansedda 

 exemplaren tillhöra verkligen Cal. magnirostris, hvilken således 

 der ej torde vara sällsynt. Stödjande mig på denna förmodan, 

 vågar jag här omnämna en kull ägg, hvilken jag i Archangel 

 köpte af förut nämnda landtbo, emedan jag har skäl antaga, 

 att den tillhörde ifrågavarande fogel. Dr Baldamus, hvilken 

 hade godheten att undersöka ett af dessa ägg, skrifver till mig: 

 »ägget kan tillhöra S. magnirostris, men äfven S. arundinacea». 

 — Dessa ägg likna mycket dem af C. arundinacea, men äro 

 något större och mera glänsande än dessas, samt kort ovala. 

 Färgen grönaktigt hvit, med talrika större och mindre, oregel- 

 bundna, gråbruna och blekgråa fläckar, tätast vid den tjockare 

 ändan. Det minsta var 18 — 15 m.m., det största 19,5 — 14 m.m. 

 Om boets beskaffenhet kunde jag ej erhålla någon upplysning. 



53. Iduna salicaria, Blas. 



(Motac. salicaria, Pall. (exclus. synonymis) S. caligata, Licht.; 

 ' S. scita, Eversm., Hypolais(P) caligata, Gerbe.). 



Äfven med denna fogel hade jag nästan samma öde, som 

 med den föregende. Åkande på en Telega under regnigt väder, 

 hörde jag, d. 4 Juli,« 7 verst från stationen Tichmanskoi nära 

 Latschasjön, en stark, vacker, mig obekant sång af en Sylvia. 

 Den höll sig på en vattendränkt, med pil och al beväxt ängsmark, 

 och flög sjungande från buske till buske. Jag betraktade den 

 lilla gråaktiga fogeln på omkring 12 alnars afstånd, och trodde 

 först, att jag hade framför mig en S. trochilus. Han flög bort 

 ett stycke och lät ånyo höra sin sång. Jag skjöt, men olyckan 

 ville, att han föll ner bland buskar och högt gräs, der all möda 

 att uppsöka honom var fruktlös. Efter en stund hördes ett 

 annat exemplar, hvilket det ej heller förunnades mig att få. I 

 högsta grad ledsen tvangs jag att fortsätta resan till stationen. 

 Der stannade jag hela följande dagen, men det tilltagande 

 regnet gjorde en större excursion omöjlig. Sången hade en 

 viss likhet med den af Hypolais icterina, men närmade sig 

 äfven säfsångarens. 



Då jag återkom till Petersburg, såg jag på Museum 3 

 exemplar af S. scita, och kan ej betvifla att det var denna fogel 

 jag hade sett vid det ofvannämnda stället. 



