778 ÖFVERSIGT AP K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 187 1. 



uppkomsten af detta ljudet fastade jag uppmärksamheten icke 

 blott på den märkvärdigt bildade yttre stjertpennän hos denna 

 art, utan äfven på de flera dylika hos närslägtade arter, t. ex. 

 Scolop. javensis, och uttalade vid slutet af den lilla uppsatsen 

 den önskan, att resande ornithologer måtte anställa observationer 

 på de i fria naturen vistande utländska arterna, emedan jag var 

 öfvertygad, att det skulle visa sig, att det gnäggande ljud, som 

 de läto höra, betydligt skilde sig från vår arts. Jag har ej 

 erfarit, om någon direkte har följt denna uppmaning, men så 

 mycket mera välkommet blef för mig ett meddelande af Hr 

 Taczanowski om Scol. heterocerca 1 ), hvilken likasom Scol. javen- 

 sis i stjerten har 7 eller 8 yttre surrpennor, att denna under 

 sina evolutioner i luften frambringar ett »raketlikt läte». Herr 

 Taczanowski tror visserligen, att detta frambringas med vin- 

 garna, men jag vågar påstå att han skulle vara af annan mening, 

 om han hade läst min uppmaning, eller om han, liksom jag 

 för många år sedan, experimenterat med denna arts styfva. 

 tina stjertpennor på uppgifvet sätt. 



156. Scolopax gallinula, Linn. 



Ett par ägg af denna beckasin erhöll jag i Archangel, som 

 voro tagna der i närheten. Fogeln har jag sjelf ej funnit på 

 resan, hvaröfver man ej bör förundra sig, då jag reste utan 

 hund. Jag är dock i tillfälle att beskrifva dundrclgten af denna 

 fogel, efter ett par från Muoniouiska i sprit erhållna exemplar. 

 Dessa visa den märkvärdigheten att de äro större än de af 

 Scol. gallinago, hvilket mest är i ögonen fallande på näbben 

 och tarsen. 



Den ena dunungen o 71 ? som var kläckfärdig tagen ur ägget, 

 var omkring 100 m.m. lång; näbben 14 m.m., tarsen 22 (tor- 

 kad 20 m.m.), mellantån 24 (tork. 22 m.m.); den audra, en 

 $, 1 eller 2 dygn gammal, var 95 m.m. lång; den vid roten 

 6 m.m. höga näbben 18^ m.m. lång; tarsen 22 (tork. 20 m.m.), 

 mellantån 25 (tork. 23 m.m.). (På gamla honor är tarsen 

 22 — 22^ m.m., på hannar högst 24 m.m.; således är den ny- 

 kläckta ungens tärs föga kortare än föräldrarnas!). Dunbekläd- 

 naden var särdeles vacker, men svår att beskrifva. En rostbrun 

 eller mahognyfärg var den rådande på hela fogeln. Hufvudet 

 och halsen rostgula med svarta fläckar, ryggen, vingarna och 

 sidorna rostbruna med svarta längsband eller fläckar; alla dessa 

 svarta dun voro prydda med hvita spetsar, hvarigenom midt på 

 ryggen 2 långa och på sidorna 2 korta band framträdde. En 

 fläck emellan näbben och ögat samt pannan svarta, den senare 

 tvärt genomskuren med ett hvitt streck; undersidan gråbrun, 

 utan fläckar. Hannen (?) var nästan lik honan, men hufvudets 

 sidor voro ytterligare prydda med hvita linier, nämligen en 

 öfver ögat, en inunder och en kring hakan. 



') Cabanis Journ. f. Ornithologie 1870, pag. 312. 





