DAA, OM SPITSBERGENS RUSSISKE NAVN GRÜMANT. 907 



ud og at militreret lob bort 1 ). I Ermans Archiv B. 13 berettes 

 efter Petersburg Zeitung, at et manskab på 18 personer i somren 

 1851 drog til Spitzbergen, for under en övervintring der at drive 

 fångst. Men 12 man af dem döde, og kun 6 freistes i den fol- 

 gende sommer 1852 af Norske sadfangere. 



Jeg ved ikke om dette er den siste ulykke, for hvilken 

 Russiske sömren bave udsat sig, i en egn, der visselig efter deres 

 levesset må vsere dem dödbringende. Men vist er det, at det nu 

 er mange år siden noget Russisk fartöj liar dristet sig til at 

 besöge Tsyngas, for et fastende folk, gyselige hjem. 



Denne siste beretning er uden tvivl et exempel på hvorledes 

 det forholder sig med Russernes virkelige ophold på Spitsbergen. 

 Det har aldrig v&ret kolonisationer eller frivillige boscettelser 

 med kvinner og börn, for der at drive stadig näring. Men Rus- 

 siske skibsmanskaber liave öftere måttet overvintre der. for di af- 

 standen fra Arkhangelsk er for lang til at en beseetning, som 

 skidde kunne göre en vairdiful fångst, kunde vende hjem igen 

 samme sommer. Men mange af disse efterladte bleve sennu, för 

 året var ömme, overvundne af Tsynga, og fandt således sit en- 

 delige og siste hjemsted på Grumant. 



') Formodentlig er det dette kolonisations-forsög, der er årsagen til at virkelig 

 i nogle (men dog få) geografiske skrifter Spitsbergen har vseret regnet til 

 den Kussiske krones besiddelser. Ti det er jo da en sanhed at den har 

 önsket at erhverve landet. Men at dette försög så fulstsendigen misslykke- 

 des og siden ikke i över hundre år har vseret geutaget, afgiver i virkeligheden 

 snarei-e et praktisk bevis på umuligheden af at Russer kunne bebo Spits- 

 bergen eller på deres udygtighed dertil, sen at det skulde medföre nogen ad- 

 komst til at udelukke andre folkeslag fra samme land. 



