950 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 18 7 1. 



detta argument har äfven blifvit uttaladt emot stellarastrono- 

 miska undersökningar af den art, som här äro i fråga. Men 

 detta argument har dock icke alltid bindande kraft. Hvarje 

 stjernas rätliniga rörelse i ett visst ögonblick är nämnligen icke 

 allenast beroende af de fristående konstanterna, utan äfven af 

 de krafter, som intill samma ögonblick inverkat på hennes bana. 

 Då nu, såsom vi sökt framhålla, dessa krafter böra anses an- 

 gifbara såsom en funktion af den ifrågavarande stjernans ort 

 samt af den ögonblickliga massfördelningen inom stjernsystemet, 

 så sluta vi vidare, att stjernornas rätliniga rörelser äro samman- 

 satta af tvenne delar, af hvilka den ena kan betraktas •såsom 

 tillfällig, den andra deremot såsom en funktion af stjernans läge. 

 Hvarje observerad rörelse gifver oss således en qvantitet, som 

 är sammansatt af tvenne andra, nämligen af en tillfällig del och 

 af ett specielt värde på den ifrågavarande funktionen, deri mass- 

 fördelningen ingår såsom en för alla rörelser gemensam konstant. 

 Denna funktion uttrycker just det lagbundna i stjernornas rörelser. 



Vi kunna nu anse vår uppgift bestå deri att, då ett stort 

 antal med vissa tillfälliga fel behäftade numeriska värden af en 

 funktion äro bekanta, ur dessa bestämma sjelfva funktionen. 



Vid liknande fall, som ofta nog möta vid den mathematiska 

 behandlingen af naturvetenskaperna, synes man, enligt min tanke, 

 icke alltid hafva förfarit rationelt. Man har nämnligen ofta för 

 den sökta funktionen gissningsvis antagit ett slutet mathematiskt 

 uttryck, deri ett visst begränsadt antal konstanter förefunnos. 

 Ur de förhandenvarande observerade numeriska värdena på den 

 sökta funktionen har man sedermera bestämt konstanternas obe- 

 kanta värden i enlighet med minsta qvadratmethodens regler. 

 Tillika har man enligt samma method sökt de sannolika felen 

 för de funna värdena, samt ansett sig nu vara i stånd att draga 

 en slutsats, såväl öfver den säkerhet, hvarmed de obekanta 

 blifvit bestämda, som ock öfver den hypothetiska formelns rea- 

 litet. Man löper dock ofta fara att på denna väg gå vilse, och 

 många äro de exempel som kunde anföras att bestyrka detta 

 påstående. Saken är nämnligen den — såsom redan vid andra 



