1074 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖKHANDLINGAR, 187 1, 



ända en eller flera mera än denna, i det att ej allenast stor- 

 plåten 6 är fullbordad, utan äfven storplåten 7 anlagd. 



Hvarje storplåt uppkommer så, att invid aborala randen af 

 en föregående afslutad storplät afsätter sig den nyas första 

 primärplåt, invid denna den andra o. s.v. Alla primärplätarne, 

 äfven de halfva, äro ursprungligen, i sin första anläggning hela 

 plåtar, d. v. s. de räcka från interradiet till ambulakrets midtel- 

 sutur. Senare, medan hela den komplex af primärplåtar, som 

 bildar storplåten, tilllvexer i bredd, och redan innan han är af- 

 slutad genom den sista primärplåten, aftaga de intermediära 

 i sin tillvext, och medan cle bibehålla sina lägen i ambulakrets 

 gräns mot interradiet, aflägsna sig deras afsmalnande ändar från 

 dess midtelsutur. Den först bildade af dessa intermediära är 

 öfverallt minst, de senare tillkomna småningom större, och deraf 

 kommer, att hela gruppen af intermediära primärplåtar erhåller 

 formen af en tresidig figur, hvars spets vid storplätens midt 

 utgöres af endast den sistas framskjutande ända. Det är också 

 af allt detta tydligt, att dessa intermediära plåtar icke äro af 

 senare tillkomst, icke sekundära «Her inkilade, utan att de bildas 

 i ordningsföljd med de två yttre hela plåtarne. M-en dessa 

 tillvexa i vida högre mon, så att de snart beröra hvarandra der 

 de intermediära sluta, utgöra största delen af storplätens area, 

 och hela dess rand vid midtelsulnren. 



De yngsta storplätarne äro märkbart längre, i riktningen 

 från hjessan mot peristomet, än breda. Men i mon som hvarje 

 storplåt vexer och samtidigt aflägsnas frän vertex, blir han mera 

 bred i förhållande till sin längd. Coronans största periferi är 

 alltid sä belägen, att plåtarnes halfva antal, och något deröfver, 

 är ventralt d. v. s. ligger mellan henne och peristomet, under 

 det att afståndet från henne till peristomet alltid är mindre än 

 till hjessringen. Under tillvexten fortgår således en samman- 

 tryckning uppifrån nedåt af de ventrala plåtarne, hvilken visar 

 sig starkare i den mon de äro äldre, och i förening med den 

 rörelse, som derjemte eger rum inom hvarje storplät, pä ett 

 regelbundet sätt ombildar deras form och tillika förändrar po- 



