1080 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1S71. 



till hvarken mun eller ärms, rörer han sig, säsom vi lärt af JuH. 

 Müllers undersökningar, med fem stora med sugskifva för- 

 sedda primordiala tentakel, som på lika inbördes äfstånd utgå 

 ar obetydliga fördjupningar ej långt från randen af den lins- 

 formiga kroppens ventral a yta, hvilken varit vänd inåt pluteus. 

 Innanför dessa stora tentakel ligga i en krets fem par skifvor 

 af kalknät, af rundad, inåt aflång form. Hvarje skifva har nära 

 sin aborala ända en tydlig, jemnt begränsad, oval, utåt snipig 

 öppning, öfver hvilken står ett af de tio mindre tentaklen, fig. 12, 13. 

 Dessa fem par skifvor kunna icke vara annat än anläggningar 

 af de första primära ambulakerplåtarne, sä mycket heldre som, 

 mellan paren, närmare periferien, fem mindre nästan triangulära 

 skifvor inskjuta, hvilka då vore första början till interradierna. 

 Hvarje af de fem stora primordiala tentaklen har sin bas i 

 den linea, som delar hvarje par af de tio mindre senare till- 

 komna, der hvarest ambulakrets midtelsutur framdeles skall gå 

 fram. Kunna dessa fem enstaka tentakel hafva något gemen- 

 samt med munhinnans tentakel, som också först uppträda en- 

 staka? Krohn såg dem resorberas. försvinna, förr än munnen 

 öppnat sig, och de tio pariga tentaklen i deras ställe, blifva rö- 

 relsens redskap 1 ). 



Den här gifna utredningen af ambulakrens utveckling och 

 förändringar hos LatistellaB visar, att under Echinens till— 

 vext primärplätarnes båda rader, liksom burna af en långsamt 

 skridande ström, äro i rörelse från de punkter invid ögonplåtarne 

 der de uppkomma, såsom frän sina källor, ned mot peristomet, 

 Der möta auriklarne, som höra till tuggredskapen, icke till co- 

 ronan, med sina baser fastvuxna vid de äldsta plåtarnes insidor. 

 Det är genom deras motstånd, som hos Latistella? peristomet blir 

 coronans fasta gräns mot munnhinnan, och som, under deras tillvext 

 och primärplätarnes samtidiga tryckning nedåt, den trängsel upp- 

 står, hvilken har till följd de regelbundna förskjutningar, flytt- 

 ningar, och plåtarnes fasta sammansmältningar, som göra porernas 

 'lägen skenbart förvirrade. 



') Müllers Archiv, 1851, 351. 



