ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FOKHAXÜLINGAR, 1871. 



episternalis svarande plåtarne föga eller intet utdragna i rikt- 

 ning mot skalets medellinea, utan hafva nästan fullkomligt de 

 föregåendes form, och det antal af bivii plåtar, hvilka intaga 

 samma längd som det opariga interradiets tre ventrala delar, är 

 obestämdt, hos Schizaster sju, hos Atrapus sex, hos Abatus sju 

 och en half på venstra sidan, sex och en half på den högra, 

 hos Desoria åtta och en half, hos Agassizia sex och en half. 

 Betydligast är denna oregelbundenhet hos Palseostoma Gray, åt- 

 minstone hos unga individ, fullvuxna stå icke till buds. I hela 

 denna grupp är således ordningen isynnerhet i interradierna 

 mycket mindre sträng och symmetrisk, än hos dem med infra- 

 anal fasciola. Dessa senare synas vara rådande bland nutidens 

 Spatangider, men voro, som det vill synas, med endast ett slägte, 

 Micraster, tillstädes bland kritperiodens, hvilkens öfriga slägten 

 antingen sakna fasciola eller hafva henne peripetal eller samman- 

 satt, och med detsamma, antagligen, en mindre regelbunden plå- 

 tarnes ordning. 



En starkt nedtryckt kroppsform, de båda ytornas, den ven- 

 tralas och den dorsalas, närhet till hvarandra, deras förbindning 

 invändigt genom utskott, pelare, bågar och kammar; de mycket 

 talrika tentakelporernas utbredning äfven på interradierna; madre- 

 poriten, som hos de flesta upptar alla fem hjessplåtarne; genital- 

 porernas läge icke alltid i hjessplåtarne, utan skildt från dem, 

 i interradierna, allt detta är karakterer, som, jemte andra, af- 

 lägsna Clypeastriderna från de öfriga irregulära Echinoideerna. 

 De närma sig å en annan sida de regulära genom närvaron af 

 käkar, genom peristomets deraf beroende ringa föränderlighet till 

 formen under tillvexten, och dess centrala läge på den ventrala 

 ytan, midtemot hjessplåtarnes och ögonplåtarnes femhörning på 

 den dorsala, hvari blott den abnorma Dendraster och några 

 få andra afvika. Fullvuxna hafva de också, i flera slägten, alla 

 fem ambulakren lika, medan i andra biviurn i någon mon gör 

 sig gällande, redan tidigt eller småningom vid de rörelser och 

 förändringar i plåtarnes form och storlek, som här under till- 

 vexten äro betydligare än hos andra Echinoideer. L. Agassiz 



