52 NILSON, OM JODHALTIGA DERIVAT AF PLATON1TRIT. 



eningar af nitrit med platinajodur utan måste ega den ofvan an- 

 tagna konstitutionen. De äro följaktligen att anse som salter af 

 en jod-, qväfve-, syre- och platinahaltig radikal, som kan be- 

 nämnas plato-dijodo-dinitrosyl och salterna sjelfva torde kunna 

 kallas plato-jodo-nitrit. 



Genom dubbel sönderdelning af det i förra uppsatsen be- 

 skrifna bariumsaltet med metallsulfater har jag framställt fler- 

 talet af nedan anförda platojodonitrit. Några få, som icke på 

 detta sätt kunde erhållas (Sr och Ca), framställdes deremot ge- 

 nom platonitritens behandling med jod och alkohol eller och med 

 användning af andra salter än sulfat (Pb, Ag, Hg). 



En stor del af platojodonitriten kristalliserar i likhet med 

 de förut beskrifna kalium- och bariumsalterna utmärkt väl; en- 

 dast föreningarne med Pb, Ag och Hg 2 äro antingen otydligt 

 kristalliniska eller ock fullkomligt amorfa och tillika olösliga i 

 vatten, hvaraf de öfriga, med undantag dock af det kristalliniska 

 thalliumsaltet, med yttersta lätthet upptagas. Många visa en 

 oväntadt hög grad af beständighet och afge vid 100° endast sitt 

 kristallvatten, andra deremot destrueras vid denna temperatur 

 under afgifvande af salpetersyrlighet eller salpetersyrlighet och 

 jod, och några svärtas redan vid vanlig temperatur på ytan, till 

 tecken, att de redan då äro underkastade en långsamt försig- 

 gående sönderdelning. Lösningarnes afdunstning till kristallisa- 

 tion bör företagas öfver svafvelsyra i luftförtunnadt rum. Flera 

 af dem tåla nemligen icke att koncenteras på vattenbad, andra 

 deremot — detta är t. o. m. fallet med mangansaltet — kunna 

 utan anmärkningsvärd sönderdelning afdunstas vid 100°. Några 

 afsätta redan vid vanlig temperatur ett obetydligt svart öfver- 

 drag (af PtP?) på kärlväggarne; särskildt är att märka, att 

 något salt af koppar af detta skäl icke kunnat framställas i 

 rent tillstånd, och. vidare att chrom- och thoriumsalternas lös- 

 ningar, när de blifva koncentrerade, utveckla salpetersyrlighet 

 och sönderfalla. För en sådan destruktion hafva ock de sesqui- 

 oxidbildande metallernas salter visat någon benägenhet, men 

 likväl erhållits i fast form, mer eller mindre tydligt kristalliserade. 



