32 NILSON, OM BüNSENS METOL» ATT SKILJA ANTIMON OCH ARSENIK. 



en lösning af 6 gr. kaliumhydrat i 600 kc. mättad svafvelsyr- 

 lighet, hvarpå vätskan under liflig kokning öfver fri eld indun- 

 stades till 250 kc. Under den småningom inträdande upphettningen 

 gick fällningen fullständigt i lösning och denna af satte efter af- 

 svalning icke det ringaste' spår af något olöst ämne. 



Under det alltså arseniktrisidfid, om densamma i fritt till- 

 stånd kokades med kaliumbisulfit och svafvelsyrlighet, fullständigt 

 gick i lösning och förblef löst, så återstod densamma deremot till 

 största delen olöst, när dess lösning i öfverskjutande svafvel- 

 kalium kokades med svafvelsyrlighet. 



Genom de nya, här ofvan anförda försöken X — XIII har 

 jag vunnit fullständig bekräftelse på alla i min förra uppsats 

 gjorda och ofvanför sid. 2 återgifna iakttagelser och slutsatser. 



Förelägger man sig nu den frågan, hvad som kan hafva 

 föranledt den berömde kemisten, att offentliggöra den qvantita- 

 tiva metoden i fråga, så tror jag mig utan fara för misstag 

 kunna söka grunden dertill i den omständigheten, att han med 

 hvarandra sammanblandat två reaktioner, som hvar för sig förlöpa 

 på ett fullt riktigt sätt. Det är nämligen å ena sidan en alldeles 

 riktig iakttagelse, att fri svafvelarsenik fullständigt löses vid 

 kokning med kaliumbisulfit och svafvelsyrlighet; å andra sidan 

 är det lika riktigt, att svafvelantimon fullständigt afskiljer sig, 

 så snart man kokar dess lösning i öfverskjutande svafvelkalium 

 med svafvelsyrlighet och filtrerar efter någon tid. ,Men löser 

 man nu de blandade sulfiderna till deras afskiljande från hvar- 

 andra i öfverskjutande svafvelkalium, faller med svafvelsyrlighet 

 och kokar, så är visserligen de pä hvarandra reagerande ämnenas 

 förhållande sådant, att svafvelantimon måste fullständigt afskilja 

 sig, men med densamma fäller ofelbart också en stor mängd 

 svafvelarsenik, då det nämligen i vätskan bildas en alltför stor 

 qvantitei hyposulfit, för att svafvelarseniken skulle fullständigt 

 kunna lösas, än mindre stanna i lösningen. Vore deremot t. ex. 

 genom lösning af de blandade svafvelmetallerna i kalilut, för- 

 hållandena sådana, att svafvelarseniken löste sig, så måste också 

 en ansenlig qvantitet antimon stanna i lösningen, emedan det i detta 





