Öfversigt af Kongl. Vetenskaps-Akademiens Förhandlingar 1880. N:o 5. 



Stockholm. 



Öfver en ny metod för bestämmandet af svafvel 

 i organiska föreninorar. 



Af Petee Claesson. 



[Medclelaat den 12 Maj 1880.] 



De metoder som på senare tider blifvit föreslagna för ofvan- 

 nämnda ändamål äro ganska många, hvilket visar att denna fråga 

 ännu icke är fullt tillfredsställande löst. Det finnes också intet 

 sätt för bestämmandet af svafvel i organiska ämnen, som i 

 allmängiltighet, noggrannhet i resultat och enkelhet i utförandet 

 kan jemföras med t. ex. kol- och vätebestämningar deri. 



LiEBlGS metod är i det hela af temligen inskränkt använd- 

 ning och lider liksom Kolbes af det felet, att oxidationen ofta 

 är för häftig, så att eldfenomen eller vid vissa föreningar till 

 och med explosion inträder. På grund häraf vann Carius' metod 

 ett välförtjent bifall. Den har också onekligen många och stora 

 förtjenster, men lider af det väsendtliga fel, att man icke har 

 något yttre igenkänningstecken på oxidationens fullständighet. 

 Man är derför ofta nödsakad att stegra temperaturen så högt, 

 att sannolikheten af en explosion blir mycket stor, eller ock 

 efter upphettningen öfvermätta med ett alkali, afdunsta till 

 torrhet och glödga. Bland substanser, som vid ganska hög 

 temperatur motstå salpetersyrans oxiderande inverkan, höra som 

 bekant sulfonsyrorna. Det inträffar äfven, att substanser som 

 a priori skulle kunna antagas vara lätt oxiderbara af salpeter- 

 syra, ingalunda äro detta. Hit hör enligt min erfarenhet tri- 

 metylsulfinjodid, som vid upphettning med rykande salpetersyra 

 till 250° icke ens spårvis afger svafvelsyra. 



