26 NATHORST, RESEBERÄTTELSE. 



ansåg jag tiden väl använd, enär jag der hade lyckan att göra 

 bekantskap med Professor W. C. Williamson från Manchester, 

 hvars berömda undersökningar öfver den mikroskopiska bygg- 

 naden af stenkolsperiodens växter kastat ett så nytt och ovän- 

 tadt ljus öfver denna tids växtlighet. Jag gjorde dessutom till- 

 sammans med Professor Römer och under ledning af Mr Th. 

 Heath, kurator vid museet i Derby, en utflygt till stadens när- 

 maste omgifningar för att bese åtskilliga sandstensbrott inom 

 stenkolsformationens område. Såsom ytterligare bevis på omöj- 

 ligheten att medelst petrografiska karakterer skilja olika sand- 

 stenar kan här anföras, att en del af stenkolsformationens sand- 

 sten, med kaolinvandlad fältspat och kolsmulor, ej i stufF skulle 

 kunna skiljas från en viss varietet af Hörs sandsten i Skåne. 

 I några sandstensbrott syntes rätt vackra Stigmarior. Afven 

 deltog jag i en af naturforskarmötets utflygter till bengrottorna 

 vid Creshwell crags. De äro belägna i håligheter i magnesian- 

 limestone, hvilka utmynna långs sidorna af en vacker dal eller 

 klyfta. De voro dock ej på långt när så storartade som Kents 

 Cavern vid Torquay, hvilken jag besökte under min förra vistelse 

 i England 1872, och visa för öfrigt den vanliga lagerföljden, 

 hvarför det torde vara öfverflödigt att här något orda derom. 



Den 25 Augusti reste jag från Sheffield till Scarborough 

 der jag stannade till den 3 September, sysselsatt med utflygter 

 åt Gristhorpe och Cloughton, hvarjemte jag äfven genomgick de 

 ganska värdefulla samlingarne i dervarande Museum. Utflygterna 

 försvårades mycket genom det beständiga regnandet, dock har 

 jag det oaktadt allt skäl att vara belåten med hvad jag fick se. 



Scarborough, en af de förnämsta badorterna på Englands 

 östra kust, är belägen omedelbart ofvanför, på och mellan mot 

 hafvet vanligen tvärbrant stupande, af oolitens sandstens- och 

 lerlager, stundom af glaciala bildningar, bestående »klippor». 

 Den högsta delen af staden är den s. k. slottskullen, som mot 

 hafvet blottar en omkring 270 fot mägtig profil. Denna visar 

 öfverst den s. k. »coralline oolite», derunder i ordning efter hvar- 

 andra »calcareous grit» och »oxford clay» samt nederst »kello- 



