14 HOLMSTRÖM, OM MORÄNER OCH TERRASSER. 



det säkerligen ätVen, och dess nuvarande läge uti ändmoränen 

 kan väl endast förklaras så, att det på ett eller annat sätt 

 blifvit lösryckt från bottenraoränen och sedermera flyttadt i fruset 

 tillstånd 1). 



Bersetbräens yngsta ändmorän var föga betydlig i dalens 

 midt, men åt norra sidan tilltog den i mäktighet (der var jö- 

 kelns nedre ända tätt beklädd med stenar och grus), och kunde 

 verkligen sägas vara kolossal i förhållande till jökeln, som ej 

 är synnerligen stor. Andmoränen öfvergick vid denna sida omärk- 

 ligt uti sidomoränen. På ett ställe såg jag tydligt, att iskanten 

 sköt in under moränen och bar en del af densamma på sin rygg. 

 Bräen är lätt att bestiga och ganska sprickfri, åtminstone vid 

 norra sidan. Den intager öfre ändan af en s. k. säckdal och 

 matas af trenne mindre jöklar, som, belägna i en halfcirkel, 

 skjuta ned till hufvudjökeln såsom mycket branta och genom sin 

 sprickfuUhet otillgängliga isfall. De tvenne sidojöklarne äro minst 

 och den sydligaste förenar sig knappt med, d. v. s. hinner nästan 

 ej ned till hufvudjökeln. Derigenom uppstå ej heller några midtel- 

 raoräner. De tre jökelarmarnes sidomoräner tyckas alldeles för- 

 svinna under isen och på sjelfva Bersetbräen ser man knappt 

 något block, förrän man kommer ned till nedre sluttningen, der 

 stenar uppträda helt plötsligt och i stor mängd. Förmodligen 

 härrör denna stensamling från den norra och den mellersta bi- 

 jökelns mot hvarandra vettande sidomoräner. Den punkt, der 

 de tre jöklarne sammanstöta d. v. s. högsta punkten af den 

 gemensamma jökeln ligger omkring 185 m. högre än marken 

 nedanför iskanten. Längst upp på jökeln flyta ett par eller tre 

 ej obetydliga bäckar, som skurit sig djupa bäddar i isen. De 



') Exempel pä dylika företeelser äro ej sällsynta uti äldre moränbildningar, ocli 

 jag begagnar tillfället att anföra ett, som är ganska märkligt. Fig. 8 visar 

 ett parti af norra väggen i en mergelgrop vid Klågerup i Skåne, a är den 

 öfre, sä kallade gula krosstensleran och b är ett »block» af vackert skiktad 

 lera. Fig. 9 framställer östra väggen i samma grop. Oregelbundna partier 

 af den undre krosstensleran ligga hopvräkta i den öfre leran. Det synes, 

 som bade här skett en våldsam rubbning af förut befintliga lager, då den öfre 

 krosstensleran, som väl i mänga fall är att anse som en änd- eller ytmorän, 

 af sattes. 



