ÖFVERSIGT AF K. VBTENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 9, N:0 2. 17 



tre meter, men en och annan uppnår dock ända till sex meters 

 höjd. Då jag nu hade först gjort bekantskap med dessa obe- 

 tydliga moräner, blef jag så mycket mera öfverraskad att fram- 

 för iskanten, omedelbart intill densamma finna ofantliga ryggar 

 af grus och stora stenar med ända till 30 m. höjd. Dessa ryggar 

 voro mycket branta och försedda här och der med pyramid- 

 formiga, uppstående spetsar. Grusmassan var mycket lös och 

 lucker, liksom befunne den sig i jäsning, och var genomdragen 

 af små sprickor. Mitt misstag rörande naturen af dessa ryggar 

 och pyramider blef snart häfdt, ty vid närmare undersökning 

 visade det sig, att de bestodo af jökelis med en obetydlig, ej 

 öfver Jf — 1 ra. mäktig betäckning af grus och sten. Och dessa 

 ispyramider lågo ej fullkomligt isolerade från jökeln, utan stodo 

 merendels i förbindelse med densamma medelst lägre, af morän- 

 massa betäckta ispartier. När jökeln skjuter framåt, blifva äfven 

 dessa ryggar och spetsar af is rubbade i sitt läge, hvilket gifver 

 anledning till sprickor i den betäckande grusmassan. Det är 

 således i grund och botten samma företeelse som de på vissa 

 jöklar, t. ex. Lodalsbräen, så talrika gruskoner, hvilka likaledes 

 bestå af is, med blott ett tunt hölje af grus. När nu isen 

 småningom smälter bort, sammansjunka de skenbart kolossala 

 ändmcränerna till en obetydlighet. 



Att ändmoränerna ej skufvas fram af isen vid dess rörelse 

 framåt endast på det sätt att moränen glider fram på sitt under- 

 lag, hade jag tillfälle att särskildt vid denna jökel iakttaga. På 

 flere ställen framskjuter nämligen jökeln långa, spetsiga istungor 

 eller utlöpare, nästan jemförliga med plogbillar. Dessa synas 

 borra sig in uti de framför liggande grus- och stenmassorna, 

 som upplyftas af isen och bäras på dess rygg. På ett ställe 

 fann jag denna af isen uppburna grus- och stenhög vara 2 m. 

 mäktig (fig. 10 och 11). Detta förhållande, som kanske ej förut 

 blifvit tillräckligt uppmärksammadt, kan förklara många feno- 

 men, som annars skulle vara svåra att tyda, t. ex. att inlands- 

 isen har kunnat aflägga väldiga moräner ofvanpå skiktade sand- 

 och leraflagringar, utan att betydligt rubba dessa lager. 



Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh. Arg. 36. N:o 2. 2 



