ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 9, N:0 2. 27 



Andmoränen hvilar antingen direkte på fasta berget eller 

 på lösa aflagringar. Dessa äro i de flesta fall bottenmoräner, 

 men kunna äfven utgöras af skiktade ler- och sandlager, som 

 då ofta äro afskurna eller rubbade på ett eller annat sätt. And- 

 moränens block utgöra en profsamling af bergarterna från alla 

 de bergtoppar, som sticka upp ur snöfonden eller som begränsa 

 jökeln. Många af dem hafva följaktligen flyttats långa vägar 

 och äro främlingar för den trakt, der de nu befinna sig. 



4:o. Då isen är i tillbakagående, falla sido- och midtel- 

 moränernas block och grusmassor efter hand ned på marken 

 nedanför iskanten. Det beror då på moränernas beskaff'enhet, 

 hvad läge dessa lösa massor komma att intaga. Ar t. ex. 

 midtelmoränen spridd, såsom ofta är händelsen, så blifva de 

 tunt utbredda öfver marken, antingen hvilande på fasta berget 

 eller på bottenmoränen eller andra lösa aflagringar, som isen 

 under sitt framskridande gått fram öfver utan att förstöra. Men 

 om isens ytmoräner ligga samlade i ryggar, så böra dessa vid 

 isens afsmältning, isynnerhet om denna försiggår hastigt, kunna 

 antaga åsform, när de falla ned på marken. Att döma af de 

 nuvarande jöklarne i Norge är dock ytmoränen, d. v. s. det 

 under isens tillbakaryckande nedfallna materialet, af så obetydlig 

 mäktighet, att den lätt kan blifva förbisedd. Den bildar väl 

 knappast ett sammanhängande täcke, utan utgöres endast af 

 spridda block. 



5:o. I allmänhet synes mig, att föreställningarne om botten- 

 moränernas uppkomst äro dunkla och sväfvande. Om man tager 

 hänsyn till de ofantliga denudationer, som uppenbart skett i 

 vårt land (t. ex. i Vestergötland, der de af trapp täckta silu- 

 riska lagren endast äro ringa rester af en betydlig bildning) 

 eller man tänker på de oerhörda samlingarne af skandinaviska 

 bergfragmenter i norra Tyskland, för att nu ej tala om vissa 

 egendomliga företeelser uti Norges bottnar, fjordar och insjöar, 

 så kan man onekligen känna sig böjd för att sluta sig till den 

 af Ramsay m. fl. hyllade och af A. Helland i de sista åren 

 med stor fyndighet försvarade teorien om jökelisens förmåga att 



