ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 9, N:0 2. 29 



jemt blifvit afnött och de lösbrutna blocken förlorat sina kanter 

 och blifvit afslipade. Men en dylik rörelse hos bottenmoränen 

 har väl aldrig blifvit observerad. Då stora svårigheter uppstå 

 för förklaringen af sjelfva jökelns rörelse, så är det ännii svå- 

 rare att fatta, huru en ofta flere meter mäktig bottenmorän 

 kunnat förflyttas framåt. För öfrigt om bottenmoränen föröka- 

 des genom blockbildning från den underliggande hällen, så borde 

 väl moränen uteslutande bestå af samma bergart som denna. 

 Bottenmoränen är dock sammansatt af bergarter från vidt skilda 

 håll, äfven om det måste erkännas, att en stor del af dess block 

 ofta härröra från närmaste trakt. Det kan ju vara en möjlig- 

 het, att sjelfva snöfonden, det stora snöfält som matar skrid- 

 jökeln, har förmåga att urholka sitt underlag och att, efter hand 

 som snön öfvergår till is och kommer i rörelse, bortföra med 

 sig de utbrutna stenarna (derom veta vi ju intet), men alla ob- 

 servationer synas mig gifva vid handen, att den egentliga skrid- 

 jökeln saknar en dylik förmåga. 



Förloppet vid bottenmoränens uppkomst och bergens af- 

 slipning tänker jag mig på följande sätt. Då en skridjökel 

 rycker fram öfver ett fält, som aldrig förut varit isbetäckt, fin- 

 ner den för sig antingen fast berg eller ock lösa aflagringar af 

 skiktad sand och lera. Det fasta bergets yta är skroflig och 

 troligtvis äfven sönderbrutet i stycken genom frostens inverkan. 

 Då isen skrider fram, skjuter den framför sig en del af det lösa 

 materialet, mer eller mindre deraf, beroende på isens mäktighet 

 och terrängens beskaffenhet. Sanden och leran hopblandas med 

 stenfragment från bergskorpan och det hela bildar en ändmorän, 

 som delvis bäres framåt af isens främre ända. Om bergarten 

 är lös, och lagringen sådan, att den erbjuder goda anfallspunkter 

 för en direkt mekanisk lösbrytning, så åstadkommes en stor- 

 artad deundation, förutsatt att jökelns massa är betydlig, såsom 

 förhållandet måste ha varit med den forna inlandsisen. Det 

 mest påtagliga bevis härför har Prof. Fr. Johnstrup påvisat 

 från Möen, då han ådagalagt, att hela Möens Klint utgöres af 



