ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 9, N:0 2. 43 



djupet 3 — 5 m. och 2 — 3 båtslängder 14 m. På denna terrass 

 fans på ett ställe en cirkelformig fördjupning af ganska stor 

 utsträckning och af ej obetydligt djup, som jag dock försummade 

 att mäta. Jag nämner denna fördjupning, emedan den erinrade 

 om de s. k. åsgroparne i våra rullstensåsar. 



Då i det föregående det blifvit starkt framhäfdt, att terras- 

 serna, åtminstone de yngre, öfverst bestå af ett rullstenslager, 

 (oberäknadt det fina sandtäcket), så vill jag dermed endast hafva 

 sagt, att dessa terrasser hafva successivt utgjort bädd för elfven, 

 som alstrat dem och som än haft sin fåra här, än der, nästan 

 öfver hela dalgångens bredd. Rullstenstäckets mäktighet och 

 dess halt af större eller mindre stenar är naturligtvis beroende 

 af den tid och den styrka, hvarmed elfven arbetat på hvarje 

 punkt. Men det står äfven i ett nära förhållande till tidvattnens 

 styrka. Under flodtiden uppdämmes elfvattnet och all transport 

 af det lösa materialet afstannar, men vid tidvattnets utfallande 

 blir elfvens förflyttande verkan desto större, och stenar och grus 

 utbredas öfver en betydlig areal. I de inre vikarne af Sogne- 

 fjorden uppgafs skillnaden emellan ebb och flod vara § — 1 m., 

 men under de tider, då landet låg lägre och fjorden följaktligen 

 hade en större utbredning, måste denna höjdskillnad hafva varit 

 mycket betydligare och till följd deraf tidvattnens medverkan 

 vid terrassbildningen ojemförligt större. Detta borde säkerligen 

 tagas i betraktande, då man vill förklara terrassernas uppkomst^). 



För hvad vi känna om Norges terrasser hafva vi väsent- 

 ligen att tacka Prof. Kjerulf, som i flere afhandlingar, men 

 utförligt i Universitets-programmet för ferste halvår 1870, (»Om 



') Uti en kort afhaadling med titel: «Om Rullstensåsar, Refflorna i bergen 

 m. m.» (Stockholm 1878) liar Hr Ingeniör C. A. Lindvall uppstält en ny 

 teori för tydningen af de fenomen, som nutidens geologer äro eniga om att 

 hänföra till istiden. Han söker nämligen förklara såväl krosstenshäddarne 

 och rullstensbildningarne som bergens afslipning m. m. genom antagandet af 

 väldiga tidvattensvågor, som passerat öfver Skandinavien. Anskönt denna 

 teori väl svårligen kommer att vinna många anhängare, har dock dess förf. 

 onekligen den förtjensten att hafva fästat uppmärksamheten på, huru som tid- 

 vattnen måste hafva varit mycket häftigare på Skandinaviens kuster under 

 den tid, då en stor del af Storbrittanien låg nedsänkt under hafvet. 



