ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 9, N:0 2. 45 



Först och främst faller det genast i ögonen, att de äldre 

 terrasserna äro mycket mäktigare än de yngre, hvilket ju under 

 antagandet af plötsliga, häftiga höjningar skulle antyda, att de 

 tidigaste varit mycket större och våldsammare än de som skett i 

 senare tider. Detta är ju i och för sig ingalunda omöjligt, men 

 månne ej just den omständigheten, att de äldsta terrasserna äro 

 störst, skulle kunna förklaras på den grund, att både tidvattnen 

 då varit våldsammare och elfvarne, till följd af inlandsisens af- 

 smältning, vattenrikare? Det är en känd sak, att de allra yngsta 

 terrasserna äro helt obetydliga, men flere af dessa terrasser äro, 

 om jag sett rätt, dömda till fullständig undergång, såsom jag 

 ofvan antydt. Elfven flyttar ständigt sitt läge, gnager än på 

 ena sidan, än på den andra, och slutresultatet blir, att af de 

 flere små bankarne återstår slutligen endast en till ytinnehållet 

 ringa qvarlefva vid dalgångens båda sidor, men denna terrass- 

 rest har större mäktighet än den skenbart hade, då de närmast 

 yngre småterrasserna liksom bildade trappsteg upp till densamma. 

 Kortligen uttryckt: elfven har bortsopat de trappsteg, som den 

 under en viss tid sysslat med att upplägga, och som slutresultat 

 ligger der någonstädes i dalen en ganska väldig terrass. Jag 

 föreställer mig, att ett likartadt förhållande har egt rum i forna 

 tider, fast kanske väldigare krafter då varit i verksamhet; d. v. s. 

 de stora terrasser vi nu finna öfverst i dalen hafva, för att 

 bibehålla samma bild, haft sina trappsteg eller mindre afsatser, 

 som blifvit förstörda samtidigt med bildandet af en ny hafs- 

 stock. Att dessa förhållanden kunna tänkas blifva frukten af 

 en någorlunda jemnt fortgående höjning synes åtminstone mig 

 klart, fastän jag måste medgifva, att bevisningen derför ej är 

 fullständig. Emellertid vill jag ytterligare anföra följande. 



Om vi tänka oss en hafsstock af 50 fots mäktighet hafva 

 blifvit »torrlagd» genom en plötslig och till lika höjd uppgående 

 stigning, så skulle elfven derigenom med ens få så starkt fall, 

 att den visserligen skulle skära sig ned i den nya terrassen, 

 men all anledning skulle för den vara borta att slingra sig än 

 hit, än dit och derigenom till stor del förstöra sitt förra verk. 



