ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 9, N:0 3. 89 



storade för att få en fullständig bild af Spirangium. De bestå 

 af en stor centralcell, omgitven af fem spiralvridna, cylindriska 

 celler, »hvilka i spetsen med sina fria ändar bilda ett slags kalk 

 (coromda), genom hvilken en kanal leder ner till centralcellen» 

 (coronulans celler äro dock genom en tvärvägg skilda från de 

 spiralvridna cellerna, af hvilka de utgöra fortsättning). Ville 

 man nu jemföra Spirangium härmed, skulle man sålunda antaga, 

 att dess 6, vanligen men ej alltid, åt höger spiralvridna tuber 

 motsvarade de 5 åt venster spiralvridna cellerna hos Chara, 

 och att deras fortsättning i spetsen motsvarade coronulan. Oharas 

 nötter äro nästan oskaftade, och det s. k. skaftet hos Spiran- 

 gium är påtagligen riktigare att betrakta såsom en fortsättning 

 af den öfriga delen och ej såsom derifrån skildt, hvilket för 

 öfrigt är af underordnad betydelse. Carpogonierna hos Chara 

 och Nitella sitta ensamma eller parvisa, men då de enligt Sachs 

 (Lehrb. der Botanik, 4:te Aufl. 1874, p. 300) äro att anse så- 

 som metamorphoserade skott (Spross), och då grenarne — lik- 

 som bladen — äro kransställda, kan man väl tänka sig att 

 äfveu carpogonierna kunna vara det, liksom fallet är med 

 Spirangium. Stjelkarne hos Chara äro mycket bräckliga, och 

 man finner dem enligt SCHIMPER derför nästan aldrig bevarade, 

 äfven der dess nötter förekomma i stor mängd; detsamma är 

 såsom ofvau visats äfven fallet med Spiraiigium. Af allt detta 

 ville det sålunda synas som förefunnos ganska stora analogier 

 i byggnaden mellan characeernas carpogonier och Spirangium, 

 hvarför man väl kunde förmoda en verklig slägtskap dem emellan. 

 Men vid denna jemförelse möter dock äfven en omständighet, 

 som kunde tyckas tala mot ett sådant frändskapsförhällande, 

 nemligen storleken. Characeernas nötter äro vanligen ej längre 

 än en millimeter — den största fossila arten blott 1,3 — 

 Spirangiums dimensioner äro 100 å 200 gånger så stora. Men 

 det är tydligt, att dimensionerna ensamt ej kunna vara af- 

 görande, det vore att glömma allt hvad paleontologien hittills 

 lärt om stenkolsperiodens vegetation, om dess trädartade equi- 

 setaceer och lummerväxter. Vidare kan man erinra om de 



