ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1879, N:0 ét. 43 



väuclt strålar en pankt lika mycket mot alla punkter i samma 

 sferiska yta. 



Tillämpas nu (1) på hvarje element af en strålande yta, 

 hvars d-projektion på (5-sferen är A, så blir ytans strålning 

 mot d: 



A. ^ . T 9 



4 R' -^ ^• 



Dervid liksom i det följande förutsattes, att den strålande ytan 

 har samma konstanta temperutr i hvarje punkt. 



Omvändt är strålningen af d mot z/, om t är temperatu- 

 ren i d' 



4 ■ Ä^ ^ '^' 



och mot hela omgifningen — hvars d-projektion är hela d-sferen: 



l^J±^f.t=krtåt 4. 



När slutligen d erhållit sin jemnvigtstemperatur, så måste 

 lika mycket stråla dit som det förlorar. Deraf följande jemn- 

 vigtseqvation: 



(2) = (4) 



4 ' ^ 4 ' . R^ 



och : / — J_ . ji . T- T 



4;r ^2 



Detta under förutsättning att k eller absorbtions- och 

 utstrålningsförmågan äro lika hos båda ytorna d. v. s. att de 

 äro sotade eller glödande. 



Härvid medräknades ej hela omgifningens inflytande, emedan 

 dess temperatur tages till nollpunkt på den godtyckliga skala, 

 hvarefter de andra temperaturerna bestämmas. Ty erfarenheten 

 och formeln (1), tillämpad på hela omgifningen, samt formeln (3) 

 lära, att en yta vid jemnvigts inträdande har samma temperatur som 

 sin omgifning, och att endast afvikelsen derifrån hos någon del 

 af omgifningen åstadkommer någon ändring i ytans temperatur. 



Ar den nämda projektionen af ytan lika stor A för hvarje 

 punkt af en större del a af sferen, så kan dennas temperatur 

 bestämmas. Då är A'.s, strålning mot a (2): 



