ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1896, N:0 1. 21 



(och den motstående på den södra), hvarest höljet af torrare luft 

 bryter genom vattenängehöljet. Ty vågrörelsen hos höljena måste 

 blifva våldsammast vid deras genombrytningsställen och vid de 

 här ifrågavarande zonerna är ej fallet såsom vid den magnetiska 

 eqvatorn, att de af luftpartiklarne bildade magnetiska stafvarna, 

 eftersom de vid eqvatorn tangera den fastare jordytan, med lätt- 

 het kunna skjutas åt sidan, utan att deras sammanhang i mera 

 betydlig grad behöfver lossas. Härför är det som, efter min 

 mening, de athmosferiska elementarströmmarna skola vid zonen 

 för minimalteraperaturen undergå de största rubbningarna och 

 härför som norrskenen på dessa ställen skola visa sig starkast 

 och talrikast. — Obs. anm. i slutet af föreliggande uppsats. 



72. Om den årliga variationen af de magnetiska elementen 

 kan jag blott nämna, att till ansenlig del torde denna bero på 

 den ännu ej använda andra termen af potentialen i n:o 15.^) Dock 

 gällde denna term, sådan den upptecknats i sagda n:o, endast det 

 fall då J, J', J" ha samma riktning. I närvarande fall skulle vi i 

 stället bekomma såsom potential det efterföljande uttrycket: 



SMa"^ — a"'-U „, 1 



I cos rJ" cos rJ — -^ cos J"^ j 



^1 ^3 



med värdena: 



log ili = 40,46, a" — a'" = 0,012 a". 



Och alltså, när vi för cos rz/, cos J"z/ insätta deras uttryck i 

 ö (solens deklination) och s (soltiden i Greenwich): 



cos rJ = sin (f sin å + Q.o& cp cos d cos (s + A) , 

 cos J"J = cos ö sin (J + sin ß cos d cos {s + X) , 

 ((9 = geografiska polens vinkelafstånd från jordens magnetiska pol 

 och \p den senare polens longitud, räknad från Greemvich åt 

 öster), — så finna vi, att till de förut betraktade magnetiska 

 potentialerna kommer ännu en, nämligen potentialen: 



,^.. SMa"^ — a"''-l 1 \ . <. 



(ib) — ^ 2 I cos rJ sm g) — ^ cos ß 1 sin o , 



') Öfvers. f. 1893, N. 1, sid. 21. 



