ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1896, N:0 2. 169 



Mot denna tabell kan man naturligtvis först anmärka, att 

 den sätter lifvets gräns vid 80 år, ehuru ganska många personer 

 äfven pä 1600-talet måste hafva uppnått en vida högre ålder; ' 

 en följd häraf har också blifvit, att dödligheten under de sista 

 åldersåren af 70-talet satts alltför högt. Vidare kan man 

 erinra, att mortalitetskoefficienten för de lägsta åldersåren säker- 

 ligen borde varit större (i Sverige voro de för åldrarna 3, 4, 5 

 år ännu under decenniet 1881 — 1890 respektive O'oi7, 0"oi3, 

 0*0 11), samt att stora ojämnheter i serien af mor tal i tetskoeffi- 

 cienterna förekomma vid öfvergången frän 52 till 53 år, liksom 

 vid öfvergången från 62 till 63 år. Men bortser man från 

 dessa brister hos tabellen, måste man erkänna, att den ungefär- 

 ligen bör kunna återgifva mortalitetsförhållandena bland de i 

 viss mening valda lif, hvilka de Witt vid uppställande af sina 

 antaganden hade i sikte. 



Då DE Witt emellertid, såsom ofvan angifvits, vid sina 

 beräkningar icke begagnat de ursprungliga antagandena, har jag 

 äfven konstruerat en mortalitetstabell enligt den dödlighetsord- 

 ning, som vid dessa beräkningar kom till användning. Denna 

 tabell har följande utseende. 



') Att DE Witt antog lifslängden blott till 77 år, räknadt frän den kraftigaste 

 ålderns begynnelse, berodde måhända i någon inån därpå, att han ville fast- 

 ställa ett och samma pris för lifränton, oberoende af inträdesåldern, hvilken, 

 enligt hvad han på ett ställe i sin skrift upplyser, i allmänhet varierade 

 emellan 3 och 10 år. Ty om man på detta sätt antog lifslängden något 

 för kort för de yngsta iuträdande, kompenserades detta fel genom den högre 

 lefnadsåldern för de öfriga. 



