ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1895, N:0 1. 23 



af hvilka den första kan betecknas säsonj oxiforniel, den senare 

 såsom aciforniel. De liittills bekanta fakta äro visserligen icke 

 tillräckliga att med säkerhet afgöra mellan dera; a priori 

 synes mig dock oxiformeln vara den sannolikaste af flera skäl, 

 särskildt på grund af föreningens skarpt utpräglade sura egen- 

 skaper. 



En fenyloxitriazol (»fenylpyrrodiazolon») är redan förut be- 

 skrifven af Andrbocci.^) Genom att låta acetyluretan inverka 

 pä fenylhydrazin erhöll denne en fenylmetyloxitriazol (»fenyl- 

 metylpyrrodiazolon»), hvilken vid successiv oxidation och kolsyre- 

 afspaltning öfvergick i en fenyloxitriazol. 



Denna fenyloxitriazol är lättlöslig i kokande vatten, ättik- 

 eter och alkohol och kristalliserar ur vatten i länga, vid 182 — 

 183" smältande nålar. Den är således alldeles skiljd från min 

 och måste därför vara en isomer, som kan betecknas såsom 

 1-fenyl- 5-oxi- 1, 2, 4-triazol: 



N— CH 



i! II 

 HO . C N 



\/ 

 N . CgH, 



Andreocci antog äfven, att föreningen hade denna konstitution 



utan att dock därför kunna lemna något verkligt bevis. Enligt 



bildningssättet kunde föreningen lika väl vara en 3-oxi-, som 



en 5-oxitriazol. 



Feuyltriazol, 

 N— CH 



II II 

 HC N 



\/ 

 N . CeH, 



erhölls genom reduktion af oxiderivatet enligt följande af An- 

 dreocci förut använda förfaringssätt. 



5 gr. oxitriazol sammanrefs med 10 gr. P2S5, och bland- 

 ningen upphettades 6 timmar vid 230 — 260°. Efter reaktionens 

 slut utkokades det gulbruna, glasiga kolfinnehållet med kalium- 



^) Regia Universitå degli Studi di Roma. Istituto cMmico. 1890 — 91, § 469. 



