156 MÜNTHE, OM FYNDET AF ETT BENREDSKAP. 



III = 3,5 — 4,0 m. under markens yta. 

 II =: c:a 4,5 » » » » 



I ^ » 5,0 » » » » (borrprof). 



Skärningen upptages till hufvudsaklig del af Ancyluslera 

 (I— VII). 



Som jag icke hade tillgäng till någon längre borr, kunde 

 hvarken denna leras mäktigliet eller underlag bestämmas, men 

 att detta senare utgöres af ishafslera, torde af flere orsaker 

 kunna anses sjelfklart. 



Ancylusleran är nertill och till vid pass 1 meter öfver ler- 

 tagets botten af en blågrå färg (ovittrad) och icke förklyftad, 

 beroende pä sin mjuka konsistens, som icke tillåter uppkomsten 

 af sprickor. Ofvanför 1 m. öfver bottnen af lergrafven blir 

 lerans färg efter hand mera brunaktig (vittrad), och vid ungefär 

 2,5 m. höjd uppträda i den för torkning i luften utsatta väggen 

 talrika sprickor i leran. De öfversta dm. äro mera uppluckrade, 

 och färgen stöter här något i gult. På Ancylusleran hvilar en 

 blandning af gytjig lera (VIIF — X), innehållande såväl laku- 

 strina som brackvattensdiatomaceer, hvilka senare utvisa, att 

 Litorinahafvet gått in öfver trakten efter Ancyluslerans tillkomst. 

 Någon gräns emellan Ancyluslerans öfre och Litorinalerans undre 

 yta kunde icke iakttagas. 



Ancyluslerans lager ligga i orubbadt läge, hvilket framgår 

 af skiktens regelbundenhet. Då leran icke är alltför lös, låter 

 den nemligen med temlig lätthet klyfva sig efter skiktytorna, 

 hvilka äro försedda med en tunn beläggning af sand. Leran är 

 för öfrigt af mycket fin beskaffenhet, och de funna lemningarna 

 af högre växter äro i allmänhet väl bibehållna. Dessa växt- 

 lemningar äro talrikast inom den del af profilen, som motsvarar 

 V i profilen, och förefinnas mera sporadiskt såväl öfver som 

 under denna nivå, dock icke i Ancyluslerans öfversta del, där 

 de genom atmosferiliernas inverkan synas ha blifvit förstörda. 



