ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1895, N:0 6. 353 



De nya föreningarnes kemiska karaktär är utprägladt basisk; 

 de bilda med lätthet salter med syror och ge med platinaklorid 

 kristalliserande kloroplatinat. ^) Salterna sönderdelas ej af vatten. 

 År den vid kväfvet bundna radikalen alifatisk, löses föreningen 

 med lätthet icke blott af utspädda raineralsyror, utan äfven af 

 utspädd ättiksyra. I alkalier äro de utan undantag olösliga. 

 Smältpunkten ligger icke anraärkningsvärdt högt, i undersökta 

 fall mellan 136 och 163°. 



A priori kan man nu vänta, att en förening innehållande 

 atoragrupperingen 



— NH — CO — NR — 

 bör vara föga basisk, i hvarje fall mindre basisk än en isomer, 

 innehållande samma atomer i bindningsförhållandet 



—N = C— O— 



NHR. 



Detta bekräftas af erfarenheten. För att endast anföra tvänne 

 af de närmast tillhands liggande exemplen äro de genom in- 

 verkan af urinämne eller koloxiklorid på ortodiaminer framstälda 

 s. k. ß-oximidazolerna t. ex. 



CeH^I^^^^CO eller CeH,| ^>C . OH ^^) 



samtliga mycket svaga baser, som endast lösas i koncentrerade 

 mineralsyror och vid saltlösningarnes utspädning med vatten 

 ånyo utfällas i oförändradt tillstånd. De utmärkas snarare genom 

 sura egenskaper, i det de redan i köld lösas af utspädda alkalier 

 och ge alkalisalter, som icke sönderdelas af kolsyra. 

 Hos motsvarande svafvelföreningar 



|NH\ INH\ 



') Kloroawrafere äro merändels einulsionsartade fällningar. 



2) = »o-fenylenurinämne»; Rudolph Ber. d. deutsch, ehem. Ges. XII, 12H6; 



Hartmann ibm XXIII, 1047; Lellman, Würthner Ann. Chem. 228, 221. 

 ^) Lellmann, Ann. Chem. 221, 9; Billetek, Steiner, Ber. d. deutsch, chem. 



Ges. XX, 231. 



