354 SÖDERBAUM, DERIVAT AF DIFENYLOXETYLAMIN. 



är frånvaron af basisk karaktär ännu skarpare markerad, i det 

 dessa icke ens lösas i koncentrerade mineralsyror med undantag 

 af konc. svafvelsyra. Kännetecknande för samtliga dessa för- 

 eningar är vidare den höga smältpunkten, som vanligen ligger i 

 närheten af 300°. 



Helt andra egenskaper visar däremot den isomera >mmido- 

 henzoxazolen» 



framstäld genom afspaltning af svafvelväte ur oxifenylsvafvel- 

 urinämne. Här är lösligheten i alkalier försvunnen, hvaremot 

 förmågan att bilda salter med syror förefinnes. Visserligen för- 

 svagas den positiva karaktären genom inträde af aromatiska 

 radikaler (fenylgrupper) i amidogruppen, utan att dock helt och 

 hållet gä förlorad. 



Äfven hos de analogt sammansatta amidobenztiazole7'na 



CeH,|^^>C.NnR2) 



är förhållandet enahanda. Såväl hos syre- som svafvelföreningar 

 ligger dessutom smältpunkten genomgående betydligt lägre än 

 hos isomera oxi- resp. tioimidazoler, i det den sällan öfverstiger 

 200° och vanligtvis är belägen mellan 120 och 170°. 



Den omisskänneliga likhet i såväl kemiskt som fysikaliskt 

 hänseende, hvilken sålunda förefinnes emellan de förut kända 

 amidooxazolerna och motsvarande tiazoler å ena sidan och de 

 nya, frän difenyloxetylamin deriverande baserna å den andra, 

 synes utgöra ett tilli'äckligt skäl att uppfatta dessa båda klasser 

 af föreningar såsom sinsemellan analogt sammansatta, en upp- 

 fattning, hvilken icke jäfvas af de nya basernas hittills iakttagna 

 reaktionsförhållanden i öfrigt. 



I det följande komma därför dessa baser att betecknas så- 

 som derivat af atomkomplexen 



') Bendix, Ber. d. deutsch, ehem. Ges. XI, 2264. 



2) Hofmann, Ber. d. deutsch, ehem. Ges. XII, 1129; XIII, 11; XX, 1796. 



