4o8 WIDMAN, OM FENYLAZOKARBONSYRA. 



tion vid 0°, men om man uppvärmer blandningen försiktigt, 

 frigöres amoniak och de röda kristallerna öfvergå i gula. Små- 

 ningom blir hela massan homogent gul och visar sig under 

 mikroskopet bestå af gula prismer. Kristallerna lösa sig lätt i 

 vatten och ännu lättare i alkohol och kunna svårligen befrias 

 från öfverskottet af alkali. Vattenlösningen sönderdelas små- 

 ningom redan vid vanlig temperatur under afskiljande af hart- 

 siga produkter. Ur en alkohollösning utfälles saltet hvarken af 

 eter eller benzol. Sätter man en syra till vattenlösningen, in- 

 träder genast utveckling af kolsyra och kväfgas under bildning 

 af benzol och biprodukter. 



De nu beskrifna azoderivaten stå i ett nära sammanhang 

 å ena sidan med den af J. Thiele ^) framställda, högst intres- 

 santa azodikarbonamiden : 



NH2 . CO . N : N . CO . NH, 



jämte dess derivat, ä andra sidan med de af Gabriel ^) först 

 erhållna additionsprodukterna af »diazocyanider» med cyanväte 

 t. ex. 



CgH^ . N : N . CN, HCN 



och ännu mer med de helt nyligen af A. Hantzsch och Otto 

 Schulze 3) beskrifna »p.klor- och p.nitrodiazobenzolcyaniderna»: 



R . CgH^ . N : N . CN 



hvilka senare ju lika väl kunna betecknas som »fenylazonitriler» 

 och uppfattas som nitriler till motsvarande fenylazokarbonsyror. 

 De sistnämnda forskarne hafva till och med erhållit hvar och 

 en af sina föreningar i två isomera former (»syn-» och »anti-»), 

 hvilka de uppfatta såsom stereoisomerer. Då man a priori kan 

 vänta, att karbonamiderna och karbonsyreetrarne lika väl som 

 nitrilerna kunna uppträda i stereoisomera former, och det icke 



') Ann. Chem. pharm. 270, 42; 271, 129. 



2) Ber. d. Deutsch, chem. Ges. 12, 2120. 



3) . » » . 28, 666. 



