ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖlUI ANDLINdAK 1895, N:0 1). (i77 



ej exsistera. Vid skakning af bromid med cyap.siltVer o(;li af 

 soUat med bariumkarbonat Itortgick cyanväte resp. koldioxid, 

 och liJsniiigen innehöll blott tetin. Jag liar unders/ikt diotylen- 

 disulfidtetins förliållande till fluorvätesyi'a och ättiksyra. Ren 

 tluorid kan erhållas blott vid frivillig afdunstning af mycket 

 sur, koncentrerad lösning. Vid den utspädda lösningens af- 

 dunstning pä vattenbad bortgår fluorväte, och fri tetin blir kvar; 

 dock är sönderdelningen ej fullständig. Acetatet kan man er- 

 hålla i fast form blott genom att låta en lösning af tetin i is- 

 ättika afdunsta vid vanlig temperatur. Om man i stället an- 

 vänder 75-procentig ättiksyra, erhälles neutralt reagerande tetin, 

 ett förhållande, som gör det högst sannolikt, att vattenlösningen 

 ej alls innehåller något acetat utan blott tetin och ättiksyra. 

 A andra sidan undergå sakerna af starka syror ej i någon mån 

 någon liknande sönderdelning; så har jag hos bromiden ej kunnat 

 observera något sönderfallande i bromväte och tetin. Dessa för- 

 hållanden förklaras väl ej lämpligen blott genom att säga, att 

 tetin är en svag bas; i sitt förhållande till ättiksyra m. fl. visar 

 den sig som en så utomordentligt svag bas, att man knappt 

 kunde vänta, att dess föreningar med starka syror skulle vara 

 så pass beständiga som de äro. Emot ett annat tänkbart för- 

 klaringsförsök, nämligen att tetinsalternas sura grupp skulle 

 drifva ut ättiksyran, kan dels en liknande invändning göras, 

 dels äfven den, att det knappt är troligt, att den sura gruppen 

 i tetinacetatet skulle vara så utomordentligt mycket starkare 

 syra än ättiksyran. Enklast torde väl förhållandet uttryckas 

 sålunda, att i de sura salternas lösningar både syreradikalen, 

 karboxylens väte och tetinresten förekomma såsom fria ioner 

 åtminstone delvis. Då syran är stark, hafva väteionen och den 

 sura ionen ingen benägenhet att förena sig med hvarandra, är 

 den åter svag, är denna benägenhet stor, hvarför sådana syrors 

 sura tetinsalter lätt sönderfalla i icke dissocierad syra och fri 

 tetin. Afven om, som ju är sannolikt i fråga om sura tetin- 

 salter af svaga syror, af dessa salters molekyler ursprungligen 

 blott en ringa del äro dissocierade, så blir, då dessa dissocierade 



