702 LARSSON, UNDERSÖKNINGAR ÖFVER NIOB I. 



syran i filtrerbar form surgöra lösningen med svafvelsyra, i hvil- 

 ket fall naturligtvis klorväte mäste bortgå med vattenångorna 

 vid kokningen. Öfriga af Blomstrand ra. fl. vid analys af 

 niobens klorider använda metoder torde e;] vara så tillförlitliga 

 och bekväma som den här beskrifna. 



Den funna höga atomvikten, som ju för öfrigt ganska obe- 

 tydligt skiljer sig från den rätta atomvikten för niob, är emeller- 

 tid lätt förklarlig genom de felkällor, som vidlåda en sådan 

 analys som den här utförda. Man riskerar lätt att förlora 

 något klor, då man aflägsnar substansen ur giasröret. Härtill 

 kommer svårigheten att erhålla en oxiklorid, som är alldeles fri 

 från främmande produkter. Vid sublimering i klorgas eller någon 

 indifferent gas bildas lätt, såsom äfven Blomstrand iakttagit, en 

 ej flyktig substans, som förmodligen utgöres af niobsyra eller 

 oxiklorider med mindre klorhalt än den flyktiga, hvarigenom 

 preparatet lätt förorenas. Om båda dessa omständigheter in- 

 fluera, måste man få en alltför hög atomvikt. 



På anförda grunder kan det således antagas att den analy- 

 serade substansen endast utgjorts af nioboxiklorid, möjligen något 

 förorenad af niobsyra. Det återstår nu att förklara, huru Hermann 

 kunnat erhålla en atomvikt, som med icke mindre än 24 enheter 

 öfverstiger atomvikten för niob. Det bör då märkas, att han 

 äfven för detta ämne funnit ett mycket högt tal, nemligen 114. 

 Han har ej heller vid sina föregående bestämningar kommit till 

 lägre tal, men väl högre, ehuru det sannolikt måste antagas, att 

 han åtminstone vid några tillfällen arbetat med ren niobsyra. 

 Häraf är det klart att hans bestämningar måste vara i hög grad 

 felaktiga. Detta har helt säkert sin grund deri att han vid sina 

 analyser ej användt den rena ;mormala» kaliumdubbelfluoriden, 

 såsom han själf antagit, utan sura fluorider. Det torde nemligen 

 vara ytterst svårt att erhålla denna i rent tillstånd. Jag har 

 alltid äfven efter upprepad omkristallisering af till utseendet 

 norraalt salt fått mer eller mindre sura raoderlutar, hvilket 

 måste bevisa att sura fluorider varit närvarande. Då Hermann 

 arbetat med mycket små kvantiteter, är det så mycket antagligare 



