ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖllIIANULINOAR 1895, N:() 9. 717 



Till iösniiigar af kaliumniobat sattes barium- och strontiimi- 

 klorid. De uttalda niobaten smältes med borsyra. Dervid er- 

 h()llos delvis väl utbildade kristaller, som liknade de pä samma 

 sätt erhållna kristallerna af kalcium- och magnesiumniobat. Ana- 

 lyserna gåfvo alltför mycket niobsyra för att antagliga formler 

 skulle kunna uppställas. 



Till en lösning af kaliumniobat sattes uranklorid. Det ut- 

 fälda uranniobatet smältes med borsyra. Dervid erhölls dels en 

 amorf substans, dels ganska stora, särdeles väl utbildade gula 

 kristalltaflor, som på mekanisk väg kunde skiljas från den amorfa 

 substansen. Taflorna äro i genomfallande ljus under mikroskopet 

 ljusgröna. De ha parallel utsläckning efter längdriktningen. En 

 optisk axel utträder rätt på den största ytan; axelplanet är 

 vinkelrätt mot längdriktningen. Kristallerna äro lätt klyfbara 

 efter längdriktningen och vinkelrätt mot denna. Om den stora 

 ytan antages som brachypinakoid, motsvara möjligen linier, som 

 på densamma korsa hvarandra, niacrodoma, bildande med orto- 

 pinakoidet en vinkel af 79°.^) 



Sp. v. 5,22. 



Analys: 



0,1548 g gaf 0,1249 g UO = 0,1405 UO.,. 

 » g :> 0,0008 g Nb203. 



Uranoxiden fäldes med amoniak och glödgades i vätgasströra. 



Af denna analys framgår tydligen att här hade bildats 

 uranborat. Om förlusten beräknas som borsyra får man i 

 procent: 



UO3 90,76. 



B0O3 8,72. 



Detta öfverensstämmer närmast med formeln 5UO3 . 2B2O3, 

 som fordrar 91,14?^ UO3 och 8,86 "/o B0O3. Denna formel kan 

 naturligtvis ej ega anspråk pä tillförlitlighet, då ju analysen 

 blifvit gjord pä alltför ringa mängd substans och dessutom ett 

 mycket litet analysfel till följd af uranens och borens sä vidt 



M De kristallografislva bestämningarna äro utförda af Amanuensen Morton. 



