68 FRIES, SVERIGES MYXOMYCETFLORA. 



ingalunda är förhållandet. Men hvar och en, som något så litet 

 sysslat med dessa växter, har helt säkert erfarit den stora, för 

 att icke säga nästan fullständiga bristen pä svensk myxomycet- 

 literatur, som gör att dessa former äro hos oss så föga kända. 

 Det är för närvarande icke endast omöjligt att bestämma de 

 skilda arternas utbredningsområden i vårt land, utan i många 

 fall torde det vara svårt att afgöra, huruvida den eller den arten 

 ens får räknas tillhöra vår flora eller icke. Det är därför i af- 

 sigt att lemna ett, om ock litet bidrag till kännedomen om dessa 

 formers utbredning i vårt land, som följande förteckning upp- 

 rättats. Till sist vidfogas äfven några sällsyntare fynd, som 

 gjorts i närheten af Upsala, en trakt, som dock redan flera 

 gånger i detta afseende blifvit undersökt och därför ej kunnat 

 bjuda på så mycket af intresse som Vermlands skogar. 



Vid bestämmandet af de anförda formerna har i hufvudsak 

 användts den 1894 af Arthur Lister utgifna monografien öfver 

 Myxomyceterna. Likaså har jag i denna uppsats vid ordnandet 

 af arterna följt det delvis nya system öfver slemsvamparna, som 

 i nämnda arbete blifvit uppstäldt. 



Fam. 1. Ceratiomyxaceae. 



Ceratiomyxa mucida (Pers.) Schroet. 



» a genuina. Framkommer allmänt efter 

 starka regn. 



Ceratiomyxa mucida ß porioides (Alb. & Schw.). N. Finn- 

 skoga socken, Granhult; sällsynt. 



Fam. 2. Physaraceae. 



Badhamia decipiens (Curt.) Berk. Dalby socken, Dalkarls- 

 backen på bark af Populus tremula. Ny för svenska floran. 



Pliysaruni psittacinum Ditm. Dalby socken, Slättne på 

 gråal, mycket sällsynt; ny för vårt land. 



Physaruin viride (Gmel.) Pers. Allmän på ruttnande ved. 

 » nutans Pers. 



