110 NATHORST, NÖTVÄCKANS SÄDESPLANTERINGAR I TRÄDEN. 



ofta alldeles fulla (med födoämnen). Hafrekornen sticka de alltid 

 ined den trubbiga änden i springan, så att spetsen sticker ut, 

 och härigenom bespara de sig sedermera besväret att taga ut 

 det, när de vilja äta det. Ty då begifva de sig endast dit och 

 hacka med ens de fastsatta kornen ur agnen, hvilka de alltid 

 pläga öppna vid den spetsiga änden.» Då de sålunda i fången- 

 skapen sätta fast hafrekorn i springor för att sedermera förtära 

 dem, är det ju blott hvad man kan vänta sig, om de göra på 

 samma sätt i fria tillståndet. r ) 



Det är, såsom vi ofvan sett, ej blott hafre, utan äfven hvete 

 och kom, som nötväckan på detta sätt planterar i träden. Det 

 må ifrågasättas, om ej en iakttagelse af professor Wittrock 

 möjligen tyder på, att så någon gång äfven sker med råg. 

 Han har 2 ) i Dalsland iakttagit råg (unga plantor i oktober 

 månad), växande i barkspringor på ek och ask, »hvilka plantor 

 med all visshet spirat upp ur rågkorn, som kommit dit vid in- 

 bergning af skuren råg. Råglassen hafva nämligen vid hem- 

 forslingen från fältet haft att passera tätt förbi ifrågavarande 

 träd, hvarvid korn strukits af ur axen mot stammen och fastnat 

 i en eller annan tjenligt belägen, större barkspricka». Det vare 

 naturligtvis långt från mig att bestrida, att den af professor 

 Wittrock lämnade förklaringen är den riktiga • — hvilket för 

 öfrigt synes bestyrkas därigenom att, såsom han muntligen med- 

 delat mig, råghalm och rågax funnos fästhängande i träden i 

 fråga — men jag vill dock påpeka, att man då icke kände nöt- 

 väckans omfattande sädesplanteringar i träden — såsom jag här 

 kallat dem — hvarföre det var nödvändigt att söka en annan 

 förklaringsgrund. Det är ju sannolikt att denna är den rätta, 



') Igenfinnandet af kornen underlättas naturligtvis därigenom att de gro, men 

 icke kan man väl antaga att fågeln skulle förstå detta? Vid Särö trodde sig 

 en person i mitt sällskap iakttaga, att en nötväeka, som sysslade på träden, 

 drog ut och åt en hel planta. »Den uppförde sig alldeles som då en fågel- 

 unge sväljer en mask». Emellertid var afståndet för stort för att med sä- 

 kerhet skulle kunnat iakttagas, hvad det verkligen var, som fågeln sväljde, 

 det var i alla händelser ett några cm. långt, gräsliknande föremål. 



2 ) V. B. Wittkock, Om den högre epifyt-vegetationen i Sverige. Acta Horti 

 Bergiani, Bd 2. N:o 6. sid. 9, och sid. 23, not. 4. Stockholm 1S94. 



