118 BACKLUND, THEORIEN FÖR DE ELEKTRISKA STRÖMMARNE. 



till en motsvarande mäktighet strömmar skulle qvarhållas vid 

 athmosferens gränsyta, än att det blir genom hela athniosferen, 

 kanske äfven genom jordkärnan, som den nya strömbildningen 

 sträcker sig. Ett sådant antagande är också nästan nödvändigt 

 efter den uppfattning angående effekten af potential (2), som 

 jag uttalat redan i n:o 7 och äfven allt sedan vidhållit. Enligt 

 denna uppfattning måste nämligen h varje solvåg uppväcka en 

 elektrisk strömning kring livar je partikel i jordens athmosfer, 

 som vågen öfverfar, hvilken strömning sedan skulle försvinna, 

 då vågen gick vidare, om ej densamma efterföljdes af andra 

 likadana vågor från solen, som livar för sig verka på samma 

 vis. Det sålunda till en början mycket lilla linsformiga parti 

 af athmosferen, som kommit i elektrisk strömrörelse, utvidgar 

 sig med den första solvågen obehindradt tills denna träffar jord- 

 skorpan. Till dess är den elektriska strömrörelsen i nämnda 

 athmosferiska parti att betrakta som stationär, så att en sup- 

 ponerad, däri inskjuten, främmande, magnetisk partikel ej erfar 

 af sol- och jordmagnetism tillsamman någon annan verkan än 

 en oscillatorisk. ] ) Men sedan solvågen kommit till jordskorpan, 

 ha vi att räkna med ett parti af jorden, sammansatt af delvis 

 athmosfer och delvis jordkärna, med båda i elektrisk ström- 

 rörelse, men åtskilda genom ett för dylik rörelse oemottagligt 

 lager af jordskorpa. Att de i jorden uppväckta strömmarne ur- 

 sprungligen haft annan riktning än den, de sedan besitta, och 

 att detta beror därpå, att nästan genast kontakter uppstått 

 emellan de partiklar, kring hvilka dessa strömmar bildats, samt 

 att i anledning däraf strömmarne sjelfva omkastats och i följe 

 häraf verka motsatt mot solen, det är nämndt förut i n:o 7. 



Beträffande effekten af termen (1) är följaktligen bäst att 

 säga, att den visar sig i en bildning af strömmar, analoga med 

 dem, som vi i n:o 27 och följande antagit finnas hos solen. 



') Oseillation skulle komma däraf, att en luftpartikel blir magnetisk först något 

 efter det solvågen hunnit öfver den, så att den våg, som den i sin ordning 

 utskickar, kommer efter solvågen. Afven äro de båda vågorna af motsatt 

 karakter. 



