ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1897, N:0 3. 129 



81. Förflyttning af polerna genom solvärmet. — Om såle- 

 des, enligt eqvv. (21), solens magnetism ej märkbart rubbar 

 polernas läge, så kan måhända solens värme hafva annan effekt. 

 För att kunna döma härom, böra vi först göra oss reda för, 

 hvad G skulle betyda, om vi ville på denna fråga använda 

 eqvv. (19). — Vi räkna då endast med det värme, som gör 

 solen lik ett magnetiskt-oscillatoriskt system med J till axel, 

 äfvensom med de af detta solvärme uppkomna värmelager på 

 athmosferens öfre yta och på jordskorpans båda ytor samt med 

 värmet i sjelfva jordskorpan. Vi böra likaledes betänka, att, 

 endast när vi ha koincidenser mellan oscillationerna i en värme- 

 våg och värmeoscillationerna i en partikel, som vågen träffar, 

 erhåller denna partikel en translation och ej blott en oscillato- 

 risk rörelse. Af n:o 54 veta vi redan, att solvärmet ej får an- 

 ses utöfva någon translatorisk verkan på jorden, eller rättare, 

 vi ha gjort detta antagande i n:o 51 för eqv. (16'"). Vi se 

 emellertid om den värmepotential, som vid enbart translationer 

 af jorden kan uppträda, att den är sammansatt af trenne delar: 



l:o solens potential i afseende på ett värmelager på ath- 

 mosferens öfre yta, hvilken uppgår till 



M" 2 



2:o solens potential i afseende på ett värmelager på jord- 

 skorpans öfre yta och ett annat på dess undre. Denna poten- 

 tials värde blir: 



M"- 

 (b) ^T>" 3 -«"' 3 )- 



De nämnda två värmelagren å ömse sidor om jordskorpan 

 äro inducerade omedelbart af solvågorna vid deras passage genom 

 jorden och böra därför till en början hafva sin polarisationsaxel 

 parallel med J. Men, emedan såväl de luftpartiklar, som ingå 

 i det ena lagret, som de partiklar af jordkärnan, som tillhöra 

 det andra, äro celler i de här ofta nämnda magnetiska stafvarne 

 och dessa hafva vid jordskorpan riktningen J", så blir det 

 nästan endast i denna riktning som oscillationer för nämnda 



