ÖFVERSIGT AP K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1897, NIO 10. 597 



Det ljus, som genomgått en punkt på metallskiktet, är näm- 

 ligen uppdeladt i tvänne strålar, hvilkas svängningsplan äro re- 

 spektive parallel a och vinkelräta mot radien i ifrågavarande 

 punkt. Om vinkeln mellan denna radie och polarisatorns sväng- 

 ningsplan är d-, så är det ljus, som genomgått skiktet och svän- 

 ger radie It 



i r cos -5- sin (nt + d,.) . 



Det ljus, som svänger tangentielt, är af formen 



i t sin & sin (nt + å t ) . 



Här beteckna i r och i t de två strälarnes svängningsam plitu- 

 der samt å r och ö t deras fasförskjutning i mellanskiktet. 



Låt nu vidare analysatorns svängningsplan bilda vinkeln 



- + £ mot polarisatorns. Det genom analysatorn gängna ljuset 



är då 



i r cos d sin (& — é) sin (nt + ö r ) — ■ i t sin ,9- cos (d- — a) sin (nt + ö t ) . 



Om vi vidare antaga e liten samt sätta 



nt + ö r = N och ö r — dt = 4 , 



så öfvergår ofvanstående uttryck till 



i,. cos -#(sin S — £ cos #)sin N- — i t sm & (cos^ + £sini9')sin(A' r — J), 



som lätt kan bringas under formen 



H sin (N + a) . 



De metallskikt, som erhållas genom en trådformig katods 

 sönderdelning på en under densamma befintlig platta, hafva 

 formen af en flack kon. Dessa skikt äro alltså tjockast på 

 midten och aftaga sedan i tjocklek, ju längre bort man kommer 

 från deras medelpunkt. Den ofvan omtalade interferensfiguren, 

 som erhålles, när analysatorn något litet vrides, uppkommer der- 

 igenom, att de yttersta delarne af metallskiktet inom två mot- 

 stående qvadranter blifva mörka. Vrides analysatorn i motsatt 

 rigtning, blifva deremot de yttersta delarne af skiktet inom de 

 båda andra qvadranterna mörka. Det ofvan nämnda fenomenet 



