42 I- HAGEN. [1914 



les espéces de lancien Dicranella dans les genres Anisotheciiim 

 •et Dicranella sens. strict., la joignit å ce dernier genre, et cette 

 opinion a été acceptée par la phipart des auteurs plus récents, 

 ^insi que par M. Arnell qui en raison des ses cara eteres phéno- 

 logiques lavait placée, dans son mémoire «De skandinaviska 

 lofmossornas kalendarium (1875), dans le méme groupe que 

 riifescens, squarrosum, crispiim, Grevilleaniim et ruhrum. Lim])richt, 

 sappnyanl sur un caractére trés-faible, a ce quil me semble, 

 indique son affinité avec A. Grevilleaniim: il a été suivi par 

 M. Loeske. Si je me rattache a lopinion des derniers bryologues 

 en la placanl dans le genre Anisothecium, je ne Irouve pas le 

 motif determinant dans Tinflorescence, mais dans les caractéres 

 distinctifs des sous-familles Anisothecioideæ et Campijlopodinideæ . 

 Toutefois il faut reconnaitre que 1.4. vaginale est, parmi les 

 Anisothecium celui qui se rapproche le plus des Dicranella, grace 

 -a sa nervure large et mal définie; la structure de Tépiderme 

 capsulaire, au conlraire, ne me parait pas prouver une affinité 

 plus grande avec lun de ces genres qu'avec Tautre. 



Anisothecium riibrum (Huds.^ I.indb. 



Denne plante blev i literaturen først anført som norsk av 

 Sommerfelt i hans Suppl. Fl. Lapp. (1826); antagelig er den hei- 

 i landet for førsle gang samlet av Hofman-l^ang og Lyngbye i 

 1813 (if. et eksem})lar i Kjøbenhavns botaniske museum). 



Den holder sig til fugtig lerjord, dels ren, dels sandblandet, 

 ved bækker, i vejkanter, på gamle åkrer, i lerfald o. s. v. Søn- 

 •denfjelds findes den fornemmelig ved Kristianiafjorden, idet den 

 •er almindelig i Kristianiatrakten og likeledes på Ringerike, samt 

 på ganske få steder inde i Bratsberg, Nedenes og Oplandsam- 

 terne; derimot mangler den ganske og aldeles på sydkysten ve 

 stenfor Krislianiafjordens munding og på Vestlandet. På nord- 

 siden av Dovrefjeld er den nogenlunde almindelig i Trøndelagcn, 

 uår kystranden undtas, optrær atter, men mere sparsomt, i Vel" 

 sen. Rånen og Salten, og er sjelden i Tromsø og Finmarkens 

 amter. Sin nordgrænse har den (i en avvikende form) på Spits- 

 bergen. De aller fleste voksesteder ligger ikke i nogen større 

 højde over havet ; imidlertid går den op i furubeltet ialfald i Lom 



