44 I. HAGHX. 11914 



Aongstromia Br. eur. 



O genre qiii iuL établi dans la Br. eur. en 1846, est Ibndé 

 sur Weisia loncjipes Somm.; mais des 1848 il ful lort amplifié 

 par Ch. Muller (jui lui rattacha loutes les especes (|u'on Irouve 

 ailleurs sous les norns Dicranella el (AtmpijlojxnUuu} : loutefois 

 ce bryologue est reste seul a lui attribuer une si large élendue. 

 Tandis ([ue la plupart des auteurs, suivanl lexemple de la Br. 

 eur., placent le genre dans la familie des Dicranacées, De Notaris 

 crée pour lui en 1869 une familie propre, celle des Aongstromia- 

 cées, qui se retrouve aussi en 1886 chez Limpricht el en 1904 

 chez M. Fleischer. Ce dernier brj^ologue la reprise pour une 

 espéce exotique, Poltia julacea Doz. & Molk., sur laquelle il a 

 cru pouvoir instituer un genre nouveau, Aongstromiopsis: mais 

 (juoicjue cette espéce soit gymnostome, on pent dire avec cerli- , 

 tude ((uelle est sans aucune aflinité avec le genre Aon(jstrdmia,\ 

 cesl un Ditrichiim. 1). Jnldcciim iDoz. & Molk.) Hag. 



Aongstromia longipes Somm.) l^r. eur. 



Blev under navn av Weisia loiufipcs beskrevet som ny avl 

 Sommerfelt i Suppl. Fl. lapp. (1826) efler eksemplar, samlet av| 

 ham i Saltdalen. 



Den lindes i Oplandsamlerne og nordenfjelds bisl og her, 

 pa enkelte steder rikelig, i del subalpine belte, i Dovrelrakten 

 fra ca. 50(» — ca. 900 m. over havet; længere nordover synker 

 dens nedre højdegrænse, idet den i Soknedalen er fundel i 850 

 m. og ved Trondhjem i 140 m. højde, og allerede i ^'ikten fore- 

 kommer den næslen i højde med havllalen. Dens nordligste 

 lindesled i Norge, ved TO*^' n. b., betegner vislnok dens nord- 

 grænse i den gamle verden, og heller ikke i de nearktiske egner 

 synes den al gå synderlig længer mot nord, maske ikke engang 

 så langl, ulen al man dog har nogen sikker oplysning derom. 

 Oftest vokser den i våt sand ved bække og elvebredder og pa 

 sandører i elvene, undertiden på våt lere, dog er den også gjen- 

 lagende fundel j)å lør sandjord, nemlig i vejkanter og pa ned- 

 h»gle vejer, men synes ikke i hengden al kunne holde sig j)a 

 sådanne steder, ialfald er den nu forsvundel bade fra ^'arstigen 

 og \'indaslien, livor den fandles i mængde resp. i 1857 og 1892. 



