No. 1] NORGES DICRANACEÆ. 119 



Zetterstedt a en outre décrit une var. intermedium du D.Starkei, 

 mais je n'ai pas réussi å saisir les caractéres par lesquels elle 

 doit se distinguer du type. — 



I sin «Revisio critica iconum in Flora Danica» fremsætter 

 Lindberg den mening, at tab. 538 fig. 2 (1770) i dette verk frem- 

 stiller den art, som almindelig kaldes Dicramim Blyttii, et navn, 

 som han på grund derav erstatter med D. schisti. Hvis denne 

 opfatning er rigtig, så må planten være fundet her i landet, (på 

 Ekeberg ved Kristiania,) allerede av Oeder, men den kan ikke 

 underbygges med så sterke grunde, at det er tillatelig utelukkende 

 på dette grundlag at forkaste artsnavnet Blyttii. Når så er, må 

 imidlertid den i 1807 opstillete Dicranum Starkei betragtes som 

 artens typus. Den første, som med sikkerhet kan påvises at ha 

 fundet i Norge nogen av de herhen hørende former, er Chr. Smith, 

 som fandt et par sådanne på sine rejser i Telemarken, og den 

 tidligste underretning om artens forekomst i vort land blir da 

 at søke i Sommerfelts Suppl. Fl. lapp. (1826). 



Denne meget foranderlige art er i sine forskjellige former 

 almindelig over det meste av Norge. En sammenstilling av 

 voksestederne for samtlige former gir imidlertid det uventete 

 resultat, at den er ukjendt fra et ganske betydelig område i 

 landets indre, nemlig hele Søndre og Midtre Gudbrandsdalen og 

 de lavere strøk av Nordre Gudbrandsdalen, og da disse deler 

 av landet hører til de godt undersøkte, så kan det med sikker- 

 het sies, at den her mangler; om noget lignende kan uttales 

 om de sydligere partier av Hedemarkens amt, hvor den ikke 

 er kjendt søndenfor Sollien, er mere usikkert på grund av vort 

 ufuldstændige kjendskap til dette amts bryologi. Dens utbredelse 

 i Oplandsamterne er således, såvidt vi vet, begrænset til Land 

 og Valders, til Jotunfjeldene, de til disse amter hørende partier 

 av Dovrefjeld, Rondene, og til det tidligere Nordre Østerdalens 

 fogderi. Ellers er den jevnt utbredd over hele landet, forsåvidt 

 som dette er undersøkt, like fra de sydligste til de nordligste 

 punkter, og går endnu længer mot nord, nemlig på Spitsbergen 

 til henimot 81^ n. b. I analogi hermed er den at finde i alle 

 højdelag, fra havets nivå til toppen av de højeste fjeld, (f. eks. 

 Gausta, 1890 m.). Den vokser på berg og klipper uten større 

 hensyn til deres eksposition og deres fugtighet; derimot er det 



