No. 1] NORGES DICRANACEÆ. 171 



D. sphagni var. undulatum Wahlenb. Fl. suec. ed. 1, II, p. 

 742 (182fi). 



D. Bergeri Bland. Muse. fr. exs. III, no. 114 (1805) nomen 

 nudnni; Miill.Hal. Synops. I, p. 357 (1849). — 



Den er først (under navn av D. Schraderi) angit for Norge 

 av Sommerfelt i 1827 i hans Phys-oec. Beskr. af Saltdalen, og 

 der lindes i universitetsherbariet et eksemplar, som han har 

 samlet i Skjerstad 1819. 



På passende sleder er D. intermedlum ganske almindelig i 

 Oplandsamterne og nordenfjelds indlil 70°, hvilket synes at være 

 dens nordgrænse i den gamle verden; den er dog vistnok temme- 

 lig sjelden i Finmarken. I de øvrige deler av landet hører den 

 derimot ikke til de hyppige moser; den mangler således sågodt- 

 som fuldstændig i kyststrøkene på Sørlandet og Vestlandet og 

 lindes i disse landsdeler kun i indlandstrakterne, men også her 

 er der sleder, hvorfra den ikke er kjendt, som f. eks. Lister og 

 Mandals amt, hvilket dog tør bero på, at dette amts indre deler 

 ikke er bryologisk undersøkt. Men også i Østlandets, Sørlandets 

 og Vestlandets indre strøk synes den at forekomme meget spredd, 

 hvilket neppe utelukkende kan bero på, at undersøkerne har 

 anset den for almindelig og derfor fundet del unødvendig at 

 medta eksemplar. Allerede derved, at den således skyr kysten 

 og er hyppig over store deler av indlandet, karakteriserer den 

 sig som en subarklisk art, og dette fremgår endvidere av dens 

 vertikale utbredelse, idet den kun her og der på Østlandet går 

 ned i lavlandet, men ellers holder sig til åsbeltet og skogbeltet, 

 som den imidlertid også overskrider; dog tør det være tvilsomt, 

 om den nogetsteds går op over vidjegrænsen, da nemlig dens 

 højeste kjendte voksested (på Dovrefjeld) ligger i 1500 m. højde. 



Den vokser på fuglig jord, speciell i myrer, åpent liggende 

 eller i skog; ovenfor trægrænsen forekommer den også mange- 

 steds i utstrakte, flate, sterile tuer i stenele skråninger eller i 

 sænkninger, hvor jorden ialfald på overflaten ikke er mer end 

 almindelig fugtig. 



Trods sin store utbredelse er I), intermedinni litet varierende 

 i habitus; alene den netop nævnte højfjeldsform lar sig neppe 

 ved indsamlingen skille fra andre større Dicrana. Av varieteter 

 er beskrevet var. acntifoliam Lindb. & Arn., som imidlertid er 



