No. 5] HAVSTRØMMENE OG DEN NORSKE MARINE FAUNA 27 



omraadet. Den har ifølge Grieg været betraktet som en varietet 

 av P. teniiispinus, men Grieg mener, at artsadskillelsen kan for- 

 svares. Da P. marionis er utbredt i Atlanterhavet er det rime- 

 lig, den representerer den ældre art, og det er ikke usand synlig, 

 at den er moderarten for P. teniiispinus. For simpelhets skyld 

 vil jeg kalde en moderart tillikemed den derav avledede datter- 

 art for et art spar. Ferskvandsmy siden Mijsis relicta, som er 

 opstaat av den arktiske saltvandsform Mysis oculata, danner til- 

 tilsammen med denne et arktisk-borealt artspar, idet moderartens 

 hjemstavnsbetegnelse eller zoogeografiske karakter sættes først. 

 Et andet artspar er Solaster glacialis Dan. & Koren og S. endeca 

 Lin. Som artspar i den ovenfor angivne betydning kan vistnok 

 ogsaa opfattes Solaster squamatiis Doderlein og Å\ papposiis 

 LiNCK, samt muligens Psilaster andromeda Mull. & Trosch. og 

 P. cassiope Sladen^ Grieg er dog tilbøielig til at opfatte P. cas- 

 siope som en varietet av P. andromeda (1. c, s. 13). I et tilfelde 

 som dette kommer ogsaa spørsmaalet om arternes gjensidige 

 aldersforhold med i spillet. Som vi vet, er P. andromeda be- 

 skrevet før P. cassiope, og hvis man som Grieg betrakter for- 

 skjellen mellem dem for at være saa ubetydelig, at den ansees 

 for tilstrekkelig betegnet med begrepet varietet, faar man si, at 

 cassiope er varietet av andromeda, hvis man antar, at sidstnævnte 

 er ældst. Men da det ingenlunde er sikkert, at det er de ældste 

 former, som først findes og beskrives kan man komme til at 

 «baase kalven før den gamle okse». 



Et atlantisk arktisk artspar er Pecten fragilis og P. frigidus, 

 som er dyphavsformer henholdsvis i Atlanterhavsdypet og Nord- 

 havsdypet. Et lignende artspar er Bathyhiaster robiistus og B. 

 vexellifer. 



Har man for sig to arter, som viser saa stor overensstem- 

 melse, at man kan formode den ene er en datterform av den 

 anden, er det ikke altid saa let at avgjøre, hvilken form er 

 ældst. I enkelte tilfelder kan man jo ha nogeii veiledning i de 

 geologiske eller palæontogiske data, i andre kan arternes utbre- 

 delse gi et fingerpek. Som almindelig regel kan man vistnok 

 sætte, at gamle arter har en stor geografisk utbredelse, mens de 

 forholdsvis unge arter endnu ikke har faat tid til at sprede sig 

 over noget større omraade. Tænker man paa de samsvarende 

 arter paa hver sin side av Wyville Thomson-ryggen, er der grund 

 til at opfatte de atlantiske arter som moderarter for de nærstaa- 

 ende arktiske dypvandsformer i Nordhavet. Ti geologerne hæv- 

 der, at der engang har været en landbro" over Færøerne og Is- 

 land til Grønland, hvorved Atlanterhavsstrømmens varme vand 



1 Se Grieg, Asteroidea, B. M. A. 190G, nr. 13, s. 13. 

 ^ Se Bjørlykke, Geologi, s. 207. 



