94 ERIKSON, RANUNCULUS ILLYRICUs' MORFOLOGI, BIOLOGI O. ANAT. 



hvilka bildas till ett antal af vanligen 2, stundom endast 1, 

 möjligen stundom också flera än 2, hafva till en början en 

 trubbigt konisk spets, livarmed de tränga fram genom jorden. 

 Stundom saknas utlöpare, emedan individen icke är stark nog 

 att kunna inträda i förgreningsstadiet. Utlöparne växa ut till 

 en längd af omkring 15 cm. Dock råder ganska stor växling 

 härvidlag, beroende på jordmånens beskaffenhet eller andra om- 

 ständigheter. Jag har mätt upp utväxta utlöpare, som voro 

 3,3, 8, 10, 12, 15, 18 cm. långa. Tjockleken är alltid mycket 

 obetydlig, omkring V 2 inm - På utlöparne sitta små, till en 

 början hvitaktiga, sedan brunaktiga, omslidande fjäll, till ett 

 antal af 2 å 3. När utlöparen nått sin definitiva längd, börjar 

 dess ända att svälla upp, och knölrötter uppkomma på alla sidor 

 om den uppsvällda stolonändan. Till en början bildas endast 

 knölrötter; sedermera, nämligen först på hösten, uppkomma nor- 

 mala rötter ofvanför dessa i samband med utvecklingen af en 

 ny stamknöl. På den uppsvällda utlöparändans, stamknölens, 

 spets anlägges en knopp, hvilken omgifves af en mängd långa 

 hår och dessutom af några fjäll (= lågblad), hvilka troligen 

 slutligen upprispas till hår, genom hvilka den skyddas mot 

 vinterkölden och sommartorkan. Den stamknöl, från hvilken 

 stolonerna utgått, bildar äfven en knopp — terminal, i fall icke 

 blomning egt rum, i annat fall axillär — som gifver upphof åt 

 nästa års skott och som i sitt nedersta parti sväller upp till 

 den nya stamknölen. ') Dessutom anläggas i båda fallen, dels 

 på den ursprungliga knölen, dels på knölarne i stolonändarne 

 axillära knoppar, ur hvilka utlöparne framväxa, men de upp- 

 komma liksom de normala rötterna alltid pä de till en början 



') Dä de nya knölarne delvis bildas ofvanför de gamla liksom alltid hos Ra- 

 nunculus bulbosus, så synes det, som om de slutligeD skulle komina upp till 

 jordytan. Men förmultningcn af den gamla knölen sker mycket hastigt och 

 ganska fullständigt, och den nya knölen sjunker därefter af sin egen tyngd 

 ner på den gamlas plats i det allra närmaste. Hos R. bulbosus har man 

 dessutom antagit, att rötterna koutraheras och därigenom sänka knölen, men 

 hos denna art kan det icke blifva tal om någon dylik neddragning, då knöl- 

 rötterna tydligen icke kunua kontrahevas och de normala rötterna äro så svaga, 

 att en kontraktion af dem icke skulle hafva någon effekt. 



