326 SERNANDER, VEGETATIONEN I SKANDINAVIENS FJÄLLTRAKTER. 



gamla världens skogsområde begränsas mot norr och söder af 

 skoglösa områden : tundra och stepp. 



I den botaniska litteraturen visar det sig emellertid en af- 

 gjord tendens att bevara namnet tundra endast för vissa af det 

 arktiska gebietets växtformationer. I anslutning härtill torde 

 det enligt min tanke vara lämpligast att begränsa namnet till 

 sådana formationsgrupper, som i högre eller lägre grad äro för 

 detta gebiet egendomliga och icke eller mera sällsynt förekomma 

 i andra regioner. Då t. ex. Grisebach, som anser tundran upp- 

 taga större delen af området, vill med sin definition egentligen 

 utesluta endast gräs- och örtrika formationer samt busksnår, 

 vill jag ur hans tundrebegrepp ytterligare utsöndra Warmings 

 »Fjaldmarker», kärr, mossar och hedformationer (Warmings 

 »Lyng-Hede»). 



Jag skulle sålunda som tundra vilja uppfatta: 



De formationer — hufvudsakligen förekommande inom norra 

 half klotets kontinentala arktiska område — på torr eller ej 

 starkt försumpad mark, i hvilka bottenskiktet är slutet af mossor 

 och lafvar, men fältskikten däremot, om de ej saknas, äro bildade 

 af glest stående fanerogamer. 



Efter mossornas och lafvarnes rol i bottenskiktet erhålla 

 vi tvenne hufvudafdelningar: mosstundra, där mossorna, och 

 laftundra, där lafvarne dominera. 



Om man utesluter de öfvergångar till andra växtsamhällen, 

 exempelvis till de egentliga försumpningarnes och hedarnes växt- 

 lighet, som naturligtvis i stor rikedom förekomma, torde tundran, 

 tagen i ofvanstående betydelse, innefatta det arktiska kontinen- 

 talområdets säregnaste vegetationstyper. 



På några ställen i V. F. Brotherus' Botanische Wan- 

 derungen auf der Halbinsel Kola (Bot. Centralblatt, Bd. 26) och 

 än mer i A. O. Kihlmans Pflanzenbiologische Studien aus Rus- 

 sich Lappland (Acta Societatis pro Fauna et Flora fennica. T. 

 VI. N:r 3) meddelas anteckningar om en art af Kola-halföns 



