ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1898, NIO 6. 353 



Liksom i fjällheden äga de flästa arterna xerofytkaraktär. 

 Af lignoserna hafva 50 %■ {Azalea procumbens L., Diapensia 

 lapponica L., Empetrum nigrum L., Phyllodoce coerulea (L.) 

 Bab., Vaccinium Vitis idcea L. vintergröna blad med utpräglad 

 xerofil byggnad; de andra 50 % (Ar cto staphylo s alpina (L.) 

 Spreng., Betula nana L., Myrtillus nigra Gilib., M. uliginosa 

 (L.) Drej., Salix glauca L., S. herbacea L.) ettåriga »lackerade», 

 eller ymnigt hårklädda blad. 



Slemlagren i Empetrums och ericinéernas epidermisceller 

 kunna lika gärna räknas till transspirationsskydden som till de 

 vattenupptagande organen. 



»Anthokyan» anmärktes i de unga bladen t. ex. hos Em- 

 petrum.. 



Skottspetsarne på lignoserna dödas emellertid ofta, särskildt 

 hos Empetrum. Någon gång beror detta på öfverväxning, men 

 oftast på vindarnes uttorkande invärkan och frostfenomen. Genom 

 korrelation ökas till följd häraf förgreningen starkt. Lemlarne 

 hafva äfven härvidlag någon betydelse. På stammarne af Be- 

 tula nana anmärktes spår af deras tänder, och i torfven funnos 

 lemmel-exkrement. 



Lignosernas bladstorlek är i allmänhet reducerad. Tydligast 

 framstår detta hos Vaccinium Vitis idcea L. Kihlman, som 

 gjort en del undersökningar öfver reduktionen af grankottfjällens 

 och ericinébladens längd på vindöppna lokaler i Ryska Lapp- 

 marken, har en uppteckning angående dess bladform på Dicra- 

 wwm-tundran. Den lyder (V betyder förhållandet mellan skifvans 

 längd och bredd) 1. c. p. 155: 



»Orlow; flaches, windoffenes Dicranum-Moov dicht an der 

 Küste; sämmtliche Reiser sehr verkrüppelt; Blätter 4 — 6 mm. 

 lang, ganzrandig oder unmerklich crenulirt; F:l,4. Einzelne 

 Blätter 8 mm. lang und dann meistens gegen die Spitze deut- 

 lich crenulirt; V : 1,9.» 



Till jämförelse härmed meddelas några mätningar i mm, 

 på affallna blad från Gråstötens Dicranum-tvindr&. 



