HARTMAN, LAND- OCH SüT rVATTENSMOLLUSKKR. 385 



(3 — 4-vindlade) exemplar af P. eclentula j;?länsaiide bruiia, lios 

 äldre (5 — 6-vindlade) på ytan alltid något vittrande, och hos 

 P. columella alltid ännu starkare vittrande skalet vittnar väl om 

 olika ålder, men bevisar ytterligare att de blott äro individer af 

 samma art. 



Att åter antaga P. columella som varietet af P. eclentula är 

 väl icke heller rätt, då den förra pätagligen är den högst utbil- 

 dade formen och derföre måste anses för artens typ, efter samma 

 regel, enligt hvilken man t. ex. anser Helix cobresiana (som eger 

 myiiningtand) såsom hufvudform, men H. edentula (utan myn- 

 niugtand) såsom dess varietet, och icke tvertom. Om emellertid 

 fullt utväxta exemplar verkligen äro så sällsynta, som det före- 

 faller, torde de yngres ändock oftast ymniga förekomst möjligen 

 kunna förklaras genom det förhållande, som jag förleden sommar 

 iakttog hos en annan snäcka, Balea perversa. 



Denna fanns nämligen på Sicklaöns klippor närfi Kungshamn 

 hvarje regnig dag i oräknelig mängd och samtidigt i alla möjliga 

 utvecklingsstadier, från exemplar med endast 2 eller 3 vind- 

 lingar till sådana som hade 8 eller 9, men knappt ett bland 

 100 var till skalet så utbildadt, att det egde den callositet, som 

 hos fullväxta plägar förena munsömmens kanter, eller den derpå 

 befintliga knöl. Icke desto mindre buro de, i detta afseende, 

 outbildade och ofta blott 7-vindlade individerna inom sig en 

 embryon, med 2-vindladt och hårdt skal, knappt märkbart mindre 

 än de minsta bland dem, som redan födda kröpo omkring på 

 mossan. Man måste på grund häraf antaga, att Balea p)erversa 

 eger fortplantningsförmåga redan innan skalet nått sin fulla ut- 

 bildning, och detta torde förklara de unga, halft och mindre 

 utbildade exemplarens stora ymnighet på en plats, der fullt ut- 

 växta äro högst fåtaliga. 



Ehuru Balea föder lefvande ungar, hvilket väl icke är hän- 

 delsen med Pupa columella, vore det ju tänkbart att äfven denna, 

 i likhet med den förra, skulle kunna fortplanta sig redan då 

 skalet har 5 — 6 vindlingar, i hvilket tillstånd hon aldrig plägar 

 saknas i sällskap med 2 — 3 — 4-vindlade individer, och att der- 

 efter endast ett mindre antal af de 5 — 6-vindlade fortlefva och 

 ännu utbilda ett par vindlingar. 



Denna hypothes är likväl knappt behöflig, ty enligt min 

 öfvertygelse är fullbildad P. columella's sällsynthet mera skenbar, 

 än verklig. Den kan nämligen förklaras dels genom skalets 

 tidigt inträdande förvittring, dels genom snäckors i allmänhet 

 vana att som fullväxta hälla längre vintersömn och blifva mindre 

 rörliga. Beträffande det förra har jag mångfaldiga gånger funnit 

 att på de grå aspstammarne unga ex. af denna snäcka, med 

 blott 3 — 4 vindlingar alltid äro lätta att se i anseende till deras 

 mörkbruna och något glänsande skal, hvaremot redan de 5 — 6- 

 vindlade,, ehuru större, äro vida svårare att upptäcka, emedan 

 skalets öfversta vindlingar hos dem genom börjande vittring för- 



