SMITT, KRITISK 1'ÖRTECKN. ÖFVER SKAND. HAFS-BRYOZOER. 519 



rundtomkring den gemensamma stam- och grenbildningen: men 

 flera former, som utmärka sig genom en högre stamutveckling, af 

 hvilka vi emellertid ännu ej känna någon från våra nordiska haf '), 

 bibehålla djurhusen uti ensidig ställning. Dessa senare äro utan 

 tvifvel att anse såsom de mest utvecklade Vesicularieer, under 

 det de öfriga dels bilda det närmaste föreningsbandet med den 

 föregående familjen, dels sluta sig tätt intill de Cliilostomer, med 

 hvilka vi närmast härefter skola sysselsätta oss. 



Vesicularieernas inre organer utmärka sig isynnerhet genom 

 den stora längden af Oesophagus och rectum. 



Den klarhet och genomskinlighet, som de yngre delarne af 

 dessa djur förete, hafva tillåtit mig att genom senare undersök- 

 ningar förklara uppkomsten af det nät uti manteln, hvilket på 

 annat ställe är beskrifvet ^). De ännu tillväxande stamtopparne 

 och djurhusen uti knoppstadiet visa nemligen sin mantel samman- 

 satt af tättsittande, tillplattade celler (fig. 28), hvar med en tydlig 

 nucleus, som tyckes fasttryckt till dess vägg, ock spridda korn i 

 sitt inre. Med knoppens förlängning skiljas dessa celler från 

 hvarandra och synas då spridda i en för öfrigt strukturlös mem- 

 bran. De kommunicera dock genom rörformiga förlängningar: 

 deras korniga innehåll försvinner eller åtminstone glesnar ännu 

 mera; deras kärna qvarstår starkt ljusbrytande med utseende af 

 en uppsvallning på deras yttre vägg. 



Af Vesicularieernas familj kunna vi framvisa fyra arter så- 

 som Skandinaviska, ehuru deras begränsning och synonymi ännu 

 äro ytterst vacklande. 



V. Uva 

 synes här vara den allmännast förekommande och har i mängd 

 blifvit hemförd från Spetsbergen af svenska expeditionerna 1861 

 och 1864. 



Från Ellis ända till nyaste tider af de flesta författare upp- 

 tagen såsom en känd art borde den vara serdeles noga bekant; 



^) Linné upptager dock S. lendigera i sin Fauna Suecica. 

 2) Öfvers. Vet.-Akad. Förli. 1865, p. 16; Tafl. II. ligg. 3—4. 



