54 P. A. ØYEN [1814 



være rigtig« (Nyt. Mag. for Naturvid. B. 12 (1863), pag. 255). 

 Diskussionen fortsattes saa i møte 18|63 i Videnskapsselskapets 

 mathematisk-naturvidenskabelige klasse (Christ. Vid.-Selsk. Forh. 

 1863, pag. 47 — 66). Kjerulf betoner her aaret 1858 som det aar, 

 da marlekernes plads blev bestemt at være i mergelleret (L. c. 

 p. 51), men han taler om sin »vildfarelse< med hensyn til deres 

 dannelse (L. c. pag. 52) og fortsætter videre: »Prof. Sårs synes 

 nu ved sit brilliante fund i Romsdalen at have bragt et ganske 

 nyt lys i sagen. Min supposition om mergelbollerne i Romeriget 

 (om dem i Romsdalen havde jeg ikke uttalt nogen mening), var 

 for den ene del vistnok urigtig. Det er ikke siluriske mergel- 

 stykker — — — tvertimod har hr. Sårs imellem disse knoller 

 aabnet os rige findesteder fra glacialtiden. Men jeg vil frem- 

 deles holde paa suppositionens anden del, at det er dreiede 

 mergelknoller, idet jeg fremdeles mener, at vi trænge ikke her 

 til at indføre de uvissere begreber om concentration af kalk, 

 om molekulære bevægelser, concretioner o. s. v.« (L. c. pag. 52). 

 Sårs kunde derimot »ikke opgive forestillingen om, at bollernes 

 kalkrigdom staaer i forbindelse med de i dem indsluttede or 

 ganismer« (L. c. pag. 61). I den samme klasses møte 18-/63 

 fortsatte Kjerulf sine > bemerkninger om de glaciale mergelbol- 

 lers dannelse« (L. c. pag. 101 — 107), og her uttaler han merk- 

 verdig nok: »jeg tror naturen har flere veie, og at muligens 

 ogsaa paa den af mig angivne maade en bolleform kan fremstaa« 

 (L. c. pag. 107). Men Sårs synes at være biet staaende urokket 

 ved sin anskuelse om marlekernes dannelse, thi efter at ha 

 gjennemgaaet diskussionen derom paany (Sars: F. D. Q. 16 — 

 19) uttaler han: »Det er derimod indlysende, at bollernes saa 

 mangfoldige og besynderlige former i mange, jeg vil ikke sige 

 alle, tilfælde skyldes de i dem indsluttede dyriske organismer, 

 hvilke under forraadnelsen af deres bløde dele have paa en 

 maade, som det staaer til chemien nærmere at forklare, bevirket, 

 at de i det omgivende leer opløste kalkdele have samlet sig til 

 en fast masse omkring hine organismer som centra« (L. c. pag. 

 18). Og i denne forbindelse er Kjerulfs senere uttalelse inter- 

 essant: »Bolleformen smygende sig om et iliggende fossil kan 

 fremkomme, når fossilets bløde dele dekomponeres i slam- 

 bærende havvand, som holder på at bundfældes. Forrådnelsen 

 giver den kulsure ammoniak, og den svage gipsopløsning i hav- 

 vandet omsætter da til kulsur kalk, som blander sig med det 

 synkende slam i de tynde skiver og gjør dem kalkrigere end 

 disse ellers optræde« (Udsigt over det sydlige Norges geologi, 

 1879, pag. 10). 



I denne forbindelse er det ogsaa interessant at merke sig 

 Hilgards uttalelse om »calcareous subsoils and hardpans« : 



