22 P. A. ØYEN [1914 



man kunde uttrykke forskjellen ved en sammenligning saaledes: 

 »die Oberflåchenverwitterung eine senile Erscheinung, die Zer- 

 setzungsvorgånge pathologische Erscheinungen« (L. c, pag. 126). 

 Og det er derfor ogsaa kanske med rette, at Treitz opkaster 

 følgende spørgsmaal: »Was ist Verwitterung?« (L. c, pag. 131). 

 Imidlertid har theorien om den saakaldte sekulære forvitring, som 

 vi altsaa er nødt til at betragte som et meget sammensat fæno- 

 men, spillet en stor rolle i diskussionen om de i fast fjeld lig- 

 gende indsjøer. Vigtig som denne forvitring er til frembringelse 

 af frugtbart jordsmon, og vigtig som den ogsaa utentvil i mange 

 tilfælde er med hensyn til frembringelse af ujevnheter i den faste 

 fjeldgrund, er imidlertid det karakteristiske ved dette agens, at 

 det paa den maate frembragte materiale forbliver paa sin plads 

 og lidt efter lidt vanskeliggjør eller formindsker forvitringens 

 videre fremadskriden. Jeg har ved flere tidligere anledninger 

 (P. A. Øyen: Nogle bemerkninger om botndannelse, 1904 — Arch. 

 for Mathm. & Naturvid., B. 26, Nr. 12, hvor pag. 21 — 24 ogsaa 

 findes litteraturhenvisninger) i tilslutning til en lang række tid- 

 ligere forskere, ved iagttagelser og slutninger fra min egen erfa- 

 ringskreds søkt at paavise, at den eneste maate, hvorpaa vi kan 

 tilfulde forklare botnfænomenet tillikemed det dermed nøie sam- 

 menhørende indsjøfænomen, er ved at henvise til glaciale kræf- 

 ters virkning. Bræisens plasticitet og den i forbindelse dermed 

 staaende eiendommelige bræbevægelse vil bevirke, at denne alt 

 efter trykkets fordeling i massen kan skifte retning fra tid til 

 tid og paa den maate dels føre med sig løst materiale, men dels 

 ogsaa slite nyt materiale paa forskjellig vis løst fra den faste 

 fjeldgrund, og selv Schiøtz siger: »at isen saaledes virkelig kan 

 bevæge sig opad bakke og føre stene med sig, derom har jeg 

 selv havt den bedste anledning til at overbevise mig« (Nyt Mag. 

 for Naturvid., B. 27, pag. 185), og enhver med bræer og deres 

 virkemaate fortrolig forsker vil vistnok samstemme med Schiøtz 

 med hensyn til dette fænomen. Med hensyn til det andet fæno- 

 men, selve afslipningen, synes imidlertid opfatningerne at være 

 mere delte, ialfald er dette sterkt fremtrædende med hensyn til 

 graden. Med hensyn til norske forhold uttalte Campbell ganske 



liketil: »I hold that hills and hollows have been shaped 



chiefly by the glacial erosion« (Quart. Journ. Geol. Soc. London, 

 Vol. 30, 1874, pag. 452). 



Ward skrev en af handling om »Origin of some of the Lake- 

 Basins of Cumberland (Quart. Journ. Geol. Soc. London, Vol. 30, 

 1874, pag. 96 flg.) og vedføiede denne et > Map of Northern Part 

 of the Lake District«, hvor det viser sig, at skuringsstriberne 

 følger nøiagtig dalløpets bøininger; men det sees ogsaa, at enkelte 

 tverbøininger i dalen er uændset af skureretningen, der følger 



