Nr. 6] KVARTÆR-STUDIER I TRONDHJEMSFELTET 21 



Richtungen oder wenigstens die Hauptrichtungen der Thåler, 

 Seen und Fjorde gespielt haben« (Nyt Mag. for Naturvid., B. 28, 

 pag. 414). Det er i forbindelse med denne tj^delige utvikling 

 ganske interessant at merke sig det resultat, Reusch kom til ved 

 sine undersøkelser omkring Kristianiafjorden og Langesundsfjor- 

 den: >Naar vi altsaa i disse tre ting, visse huler, visse jeltegry- 

 der og visse, ofte krummede og bugtede render, maa se vidner 

 om havets arbeide paa kysterne, og vi paa de samme klipper 

 have fundet spor efter isbræers skuring, bliver spørsmaalet der- 

 næst: hvad er ældst, og hvad er yngst. Havets virkning kan 

 ikke være det yngste, det kan ikke have udført sit værk efter 

 istiden. I saa tilfælde maatte jo den kraft, som har formaaet at 

 udsvarve jettegryder og udgrave render, først og fremst have ud- 

 slettet istidens forholdsvis ubetydelige skuringsmærker nær ved. 

 Isens arbeide er altsaa det sidste. Men det, at den ikke har 

 kunnet udslette sporene af havets virksomhed, vidner om, at 

 dens arbeide, forsaavidt dette bestaar i at afskure fjeld, kun har 

 været forholdsvis ringe « (Christiania Vid. Selsk. Forh. 1878, Nr. 

 7, pag. 15)., men Reusch meddeler imidlertid ogsaa fra Valders: 

 » Strandefjord, der vel er et virkeligt, i skifer udhulet klippebas- 

 sin« (Nyt Mag. for Naturvid., B. 28, pag. 159), og fra omgivel- 

 serne af Kristiania meddeler den samme forfatter: »Han [Vogt] 

 har fundet, at bænkningen gjennemgaaende er konform med 

 overfladen, saaledes at den for eksempel omkring Sognsvands og 

 Maridalsvandets bækkener i det store hælder indad mod disses 

 midte. Forholdet er vistnok saaledes i sin helhed betraglet; men 

 paa de, forresten faa steder, hvor jeg har havt anledning til at 

 undersøge det i sine enkeltheder, er dog fundet flere afvigelser 

 end egenthg ventet« (Nyt Mag. for Naturvid., B. 28, pag. 139 — 140). 

 Det vilde føre os for langt, ja kanske endog true med at 

 sprænge rammen for nærværende afhandling, om vi skulde for- 

 søke at følge det her omhandlede fænomen i dets detaljer. Men 

 indsjøfænomenet som saadant griper dog paa en saa iøinefal- 

 dende maate ind i den almindelige overflatetopograli, at vi dog 

 bør klargjøre os endel af hovedtrækkene, og ikke slaa os tiltaals 

 med, at endel kjendsgjerninger kan ansees som fastslaaede og 

 af den grund forbigaaes i taushed. Naar vi møter ujevnheter i 

 overfladen, saa møter os i samme øieblik spørsmaalet om for- 

 vitring og dens betydning for overflaterelieffet. I den senere tid, 

 kanske særlig efterat colloidkemien har tåget det raske opsving, 

 fmder vi, at »unter den Nåmen Verwitterung werden heute die 

 heterogensten Vorgånge zusammengefasst« (Comptes Rendus d. 1. 

 prem. Conf. Intern. Agrogéologique, Budapest 1909, pag. 123), 

 men man maa ifølge Cornu skarpt skille mellem »Oberflåchen- 

 verwitterung und såkulåre Verwitterung* (L. c, pag. 125), idet 



